Ko sem dopolnila 19 let, sem začela s kariero
prve ženske fotoreporterke
na območju Gaze, v Palestini.
Moje delo ženske fotografinje
je bilo razumljeno kot resna žalitev lokalnih tradicij
in je ustvarilo trajno stigmo
zame in za mojo družino.
Na področju, ki mu vladajo moški, sem bila na vse mogoče načine nezaželena.
Jasno so mi pokazali, da ženska ne sme opravljati moškega dela.
Fotografske agencije v Gazi me zaradi mojega spola niso želele usposabljati.
Znak "Ne" je bil precej jasen.
Trije moji kolegi so šli celo tako daleč, da so me peljali na območje bombardiranja,
kjer so bile eksplozije edina stvar, ki sem jo lahko slišala.
Prah je letel po zraku
in tla pod menoj so se zibala kot gugalnica.
Da ne bomo dokumentirali dogodka, sem spoznala šele,
ko so se vsi trije vrnili v oklepni avtomobil
in se odpeljali stran, se smejali in mahali
in me pustili za seboj na območju bombardiranja.
Za trenutek sem bila prestrašena,
ponižana, smilila sem se sama sebi.
Dejanje mojih kolegov ni bila edina grožnja s smrtjo, ki sem jo prejela,
a je bila najbolj nevarna.
V Gazi ženske vidijo kot pasivne.
Do nedavnega veliko žensk ni smelo delati ali se izobraževati.
V časih te podvojene vojne, ki je vključevala
tako socialne omejitve žensk
kot tudi izraelsko-palestinski konflikt,
so temne in svetle zgodbe žensk bledele.
Moškim so se ženske zgodbe zdele nepomembne.
Življenje žensk v Gazi sem začela bolje opazovati.
Zaradi svojega spola sem imela dostop
do svetov, kamor je bil vstop kolegom prepovedan.
Za očitno bolečino in težavami
je bila zdrava mera smeha in dosežkov.
Pred policijskim poslopjem v mestu Gaza
je med prvo vojno
izraelski napad uspel uničiti poslopje
in mi zlomiti nos.
Za trenutek sem videla samo belino, svetlo belino
kot te luči tu.
Pomislila sem, da sem oslepela
ali pa šla v nebesa.
Ko sem odprla oči,
sem uspela ujeti ta trenutek.
Mohamed Khader, delavec iz Palestine, ki je preživel dve desetletji v Izraelu,
se je pred upokojitvijo odločil zgraditi štirinadstropno hišo
in v prvem napadu na njegovo sosesko so hišo zravnali s tlemi.
Ostalo ni nič, razen golobov, ki jih je vzgojil,
in jacuzzija, kopalne kadi, ki jo je dobil iz Tel Aviva.
Mohamed je spravil kopalno kad na vrh ruševin
in začel otrokom vsako jutro pripravljati penečo kopel.
Moje delo ni namenjeno skrivanju brazgotin vojne,
ampak pokazati celoten okvir nevidnih zgodb Gaze.
Kot fotografinjo iz Palestine
me je potovanje truda, preživetja in vsakdanjega življenja
navdihnilo, da sem premagala družbeni tabu
in videla drugo stran vojne in njenih posledic.
Postala sem priča z izbiro:
da zbežim ali ostanem.
Hvala.
(Aplavz)