"אלה הזמנים,"
אמר תומאס פיין,
"שבוחנים את נפש האדם."
והם בוחנים את נפשותינו עכשיו.
זה רגע מלא אמונה בהסטוריה של המערב.
ראינו בחירות מפצלות וחברות מפוצלות.
ראינו גדילה בקיצוניות
בפוליטיקה ובדת,
כולן מתודלקות על ידי לחץ, חוסר ביטחון ופחד,
מעולם משתנה כמעט במהירות גבוהה משאנחנו יכולים לשאת,
והידע הבטוח שזה עומד להשתנות מהר עוד יותר.
יש לי חבר בוושינגטון.
שאלתי אותו, איך זה היה להיות באמריקה
במהלך הבחירות הנשיאותיות האחרונות?
הוא אמר, "ובכן,
זה היה כמו איש
שיושב על סיפון הטיטניק
עם כוס וויסקי ביד
והוא אומר, 'אני יודע שביקשתי קרח --
(צחוק)
אבל זה מגוחך.'"
אז האם יש משהו שאנחנו יכולים לעשות,
כל אחד מאיתנו,
כדי להיות מסוגלים לעמוד מול העתיד בלי פחד?
אני חושב שיש.
ודרך אחת לתוך זה היא לראות
שאולי הדרך הכי פשוטה לתרבות ולדור
היא לשאול: במה אנשים מאמינים?
אנשים האמינו בכל כך הרבה דברים שונים --
בשמש, בכוכבים, בסופות.
כמה אנשים מאמינים בהרבה אלים, כמה באחד, כמה באף אחד.
במאות ה 19 וה 20,
אנשים העריצות את האומות,
הגזע הארי, המדינה הקומוניסטית.
מה אנחנו מעריצים?
אני חושב שאנתרופולוגים בעתיד
יביטו בספרים שאנחנו קוראים
על עזרה עצמית, גילוי עצמי,
הערכה עצמית.
הם יביטו בדרך בה אנחנו מדברים על מורליות
כלהיות כנים לעצמכם,
הדרך בה אנחנו מדברים על פוליטיקה
כעניין של זכויות אישיות,
והם יביטו בטקס הדתי החדש הנפלא שיצרנו.
אתם מכירים אותו?
הוא נקרא "סלפי."
ואני חושב שהם יסכמו שמה שאנחנו מעריכים בזמננו
זה העצמי, האני.
וזה מעולה.
זה משחרר. זה ממלא כוח. זה נפלא.
אבל אל תשכחו שביולוגית, אנחנו חיות חברתיות.
בילינו את רוב ההסטוריה האבולוציונית שלנו
בקבוצות קטנות.
אנחנו צריכים את התקשורת פנים לפנים
בהן אנחנו לומדים את הכוריאוגרפיה של האלטרואיזם
ושם אנחנו יוצרים את הסחורות הרוחניות האלו
כמו חברות ואמון ונאמנות ואהבה
שגואלות את הבדידות שלנו.
כשיש לנו יותר מדי מה"אני" ומעט מדי מה"אנחנו,"
אנחנו יכולים למצוא את עצמנו פגיעים,
מלאי פחד ולבד.
זו לא תאונה ששרי טרקל מ MIT
קראה לספר שהיא כתבה על ההשפעה של המדיה החברתית
"לבד ביחד."
אז אני חושב שהדרך הכי פשוטה לשמירה על "אתם" העתידיים
היא לחזק את "אנחנו" העתידיים
בשלושה מימדים:
האנחנו של יחסים,
האנחנו של זהות
והאנחנו של אחריות.
אז תנו לי ראשית לדבר על האנחנו של יחסים.
ופה, תסלחו לי אם אני אדבר על משהו אישי.
פעם,
לפני הרבה מאוד שנים,
הייתי תלמיד תואר ראשון בן 20
ולמדתי פילוסופיה.
התענייתי בניטשה שופנהאואר וסטרטר וקאמו.
הייתי מלא חוסר ביטחון אונתולוגי
וחרדה קיומית.
זה היה מעולה.
(צחוק)
הייתי אובססיבי בעצמי וממש לא נעים להכיר,
עד שיום אחד ראיתי
מעבר לחצר
בחורה
שהיתה כל מה שלא הייתי.
היא קרנה קרני שמש.
היא שידרה אושר.
גיליתי ששמה איליין.
נפגשנו, דיברנו.
התחתנו.
ו 47 שנים, שלושה ילדים ושמונה נכדים מאוחר יותר,
אני יכול להגיד בביטחון
שזו היתה ההחלטה הטובה ביותר שאי פעם עשיתי בחיי,
בגלל שזה האנשים ששונים מאיתנו
שגורמים לנו לצמוח.
ולכן אני חושב
שאנחנו צריכים לעשות בדיוק את זה.
הבעיה עם המסננים של גוגל,
החברים של פייסבוק
וקריאת החדשות על ידי צמצום ולא הרחבה
מה שאומר שאנחנו מוקפים כמעט לגמרי על ידי אנשים כמונו
שההשקפות שלהם, הדעות שלהם, הדעות הקדומות שלהם, אפילו,
ממש כמו שלנו.
וקאס סאנסטיין מהארוואד הראה
שאם נקיף את עצמנו באנשים עם אותן דעות כמו שלנו,
נעשה יותר קיצוניים.
אני חושב שאנחנו צריכים לחדש את המפגשים פנים אל פנים האלו
עם אנשים לא כמונו.
אני חושב שאנחנו צריכים לעשות את זה
כדי להבין שאנחנו יכולים לגמרי לא להסכים
ועדיין להשאר חברים.
שבמפגשים פנים אל פנים האלה
אנחנו מגלים שאנשים שונים מאיתנו
הם רק אנשים, כמונו.
ולמעשה, כל פעם
אנחנו מחזיקים את יד החברות
כדי שמישהו לא כמונו,
שהמעמד או האמונה או הצבע שונים משלנו,
אנחנו מאחים
את אחד השברים
של העולם הפצוע שלנו.
זה האנחנו של יחסים.
שנית היא האנחנו של הזהות.
תנו לי לספר לכם על ניסוי מחשבתי.
האם הייתם בוושינגטון? האם ראיתם את האנדרטאות?
ממש מרתקות.
יש את אנדרטת לינקולן:
נאום גטיסבורג בצד אחד, נאום ההשבעה השני בצד שני.
אתם הולכים לאנדרטת ג'פרסון,
טקסטים של נאומים.
אנדרטת מרטין לותר קינג,
יותר משנים עשר ציטוטים מהנאומים שלו.
לא הבנתי, באמריקה אתם קוראים אנדרטאות.
עכשיו לכו למקבילה בלונדון בכיכר הפרלמנט
ותראו שהאדרטה לדייויד לוייד ג'ורג'
מכילה שלוש מילים:
דייויד לוייד ג'ורג'.
(צחוק)
נלסון מנדלה מקבל שתיים.
צ'רצ'יל מקבל רק אחת:
צ'רצ'יל.
(צחוק)
למה ההבדל? אני אגיד להם למה ההבדל.
בגלל שאמריקה היתה מההתחלה אומה של גלים אחרי גלים של מהגרים,
אז היא היתה צריכה ליצור זהות
שהיא עשתה על ידי סיפור סיפור
שלמדתם בבית הספר, אתם קוראים על אנדרטאות
ושמעתם שוב ושוב בנאומי השבעה נשיאותיים.
בריטניה עד לאחרונה לא היתה אומה של מהגרים,
אז היא יכלה לקחת זהות כמובנת מאליה.
הבעיה היא עכשיו
ששני דברים התרחשו שלא היו צריכים לקרות יחד.
הדבר הראשון הוא שבמערב הפסקנו לספר את הסיפור
של מי אנחנו ולמה,
אפילו באמריקה.
ובאותו זמן,
הגירה גבוהה יותר ממה שהיתה אי פעם.
אז כשאתם מספרים סיפור והזהות שלכם חזקה,
אתם יכולים לקבל את הזר,
אבל כשאתם מפסיקים לספר את הסיפור,
הזהות שלכם נחלשת
ואתם מרגישים מאויימים על ידי הזר.
וזה רע.
אני אומר לכם, יהודים פוזרו והתפזרו והוגלו במשך 2,000 שנה.
מעולם לא איבדנו את הזהות שלנו.
למה? בגלל שלפחות פעם בשנה,
בפסטיבל של פסח,
סיפרנו את הסיפור שלנו ולימדנו אותו לילדינו
ואכלנו את המצות
וטעמנו את המרור.
אז מעולם לא איבדנו את הזהות שלנו.
אני חושב שקולקטיבית
אנחנו חייבים לחזור לספר את הסיפור שלנו,
מי אנחנו, מאיפה הגענו,
לפי איזה אידיאלים אנחנו חיים.
ואם זה יקרה,
נהפוך לחזקים מספיק
כדי לקבל את הזר ולהגיד,
"בוא תחלוק איתנו את חיינו,
חלקו את סיפורנו,
חלקו את השאיפות והחלומות שלנו."
זו הזהות של האנחנו.
ולבסוף, האנחנו של האחריות.
אתם יודעים משהו?
המשפט החביב עלי בכל הפוליטיקה,
משפט מאוד אמריקאי,
הוא: "אנחנו האנשים."
למה "אנחנו האנשים?"
בגלל שזה אומר שכולנו חולקים אחריות שיתופית
לעתיד הקולקטיבי שלנו.
וכך הדברים באמת וצריכים להיות.
האם אי פעם הבחנתם באיך חשיבה קסומה
השתלטה על הפוליטיקה?
אז אנחנו אומרים, כל מה שאתם צריכים לעשות זה לבחור במנהיג החזק הזה
והוא או היא יפתרו את כל הבעיות שלנו בשבילנו.
תאמינו לי, זו חשיבה קסומה.
ואז אנחנו מגיעים לקיצונים:
הימין הקיצוני, השמאל הקיצוני,
הדתיים הקיצוניים והאנטי דתיים הקיצוניים,
הימין הקיצוני חולמים על דור זהב שמעולם לא היה,
השמאל הקיצוני חולמים על אוטופיה שלעולם לא תהיה
והדתיים והאנטי דתיים משוכנעים באותה מידה
שכל מה שנדרש זה אלוהים או המחסור באלוהים
כדי להציל אותנו מעצמנו.
גם זו, חשיבה קסומה,
בגלל שהאנשים היחידים שיצילו אותנו מעצמנו
הם אנחנו האנשים,
כולנו יחד.
וכשאנחנו עושים את זה,
וכשאנחנו עוברים מהפוליטיקה של אני
לפוליטיקה של כולנו יחד,
אנחנו מגלים מחדש את האמיתות המנוגדות לאיטואיציה היפיפייות:
שאומה היא חזקה
כשאכפת לה מהחלש,
שהיא הופכת לעשירה
כשאכפת לה מהעני,
היא הופכת לבלתי פגיעה כשאכפת לה מהפגיעים.
זה מה שיוצר אומה מעולה.
(מחיאות כפיים)
אז הנה ההצעה הפשוטה שלי,
היא אולי פשוט תשנה את חייכם,
והיא אולי פשוט תעזור להתחיל שינוי בעולם.
עשו פעולת חפש והחלף
על הטקסט בראש שלכם,
ובכל מקום בו אתם נתקלים במילה "עצמי,"
החליפו אותה ב"אחר."
אז במקום עזרה עצמית, עזרה לאחר;
במקום הערכה עצמית, הערכה לאחר.
ואם אתם עושים זאת,
תתחילו להרגיש את הכוח
של מה שבשבילי הוא אחד המשפטים הכי מרגשים
בכל הספרות הדתית.
"גם כי אלך בגיא צלמוות
לא אירא רע
כי אתה עימדי."
אנחנו יכולים לעמוד בפני כל עתיד ללא פחד
כל עוד אנחנו יודעים
שלא נעמוד בפניו לבדנו.
אז למען ה"אתם" העתידיים,
יחד הבה נחזק
את ה"אנחנו" האמיתיים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)