דמיינו שאתם ברומא,
והגעתם למוזיאוני הותיקן.
אתם צועדים במורד מסדרונות ארוכים,
חולפים על פני פסלים, פרסקאות, המון דברים.
אתם צועדים לכיוון הקפלה הסיסטינית.
סוף סוף - מסדרון ארוך, מדרגה ודלת.
אתם עומדים על הסף של הקפלה הסיסטינית.
למה ציפיתם?
כיפות מתנשאות? מקהלות מלאכים?
אין שם את כל הדברים הללו.
לחילופין, שאלו את עצמכם, מה ישנו?
ובכן, המסך עולה על הקפלה הסיסטינית.
אתם מוקפים וילונות מצויירים,
הקישוטים המקוריים של הקפלה.
מעבר לחימום בזמן המיסה, כנסיות השתמשו בשטיחי קיר
כדרך ליצג את התיאטרון הגדול של החיים.
הדרמה האנושית בה כל אחד מאיתנו משחק תפקיד היא סיפור נהדר.
זה סיפור שחובק את העולם
והתגלה בשלושת שלבי
צביעת הקפלה הסיסטינית.
הבניין הזה החל כמרחב בעבור קבוצה קטנה
של כמרים נוצרים, אמידים ומשכילים
שם הם התפללו. שם הם בחרו את האפיפיור.
לפני חמש מאות שנים,
זו היתה זולת הכמרים האולטימטיבית.
ודאי אתם שואלים כיצד היום היא הפכה למוקד משיכה ועונג
לחמישה מיליון אנשים בשנה,
ממגוון רקעים?
בגלל שבמרחב הדחוס הזה, היתה התפרצות של יצירה,
שניצתה על ידי ההתלהבות מחזיתות גיאופוליטיות חדשות,
הדליקה מחדש את המסורת המיסיונרית של הכנסיה
והפיקה את אחת מיצירות האומנות הגדולות בהיסטוריה.
התפתחות זו קרתה באופן הדרגתי,
החל מאליטה מצומצמת,
עד שהיום נוגעת בקהלים
שמגיעים מכל רחבי העולם.
התפתחות זו קרתה בשלושה שלבים,
כל אחד מהשלבים כרוך בנסיבה היסטורית.
הראשון היה מוגבל בהיקפו.
הוא שיקף נקודת מבט פרובנציאלית.
השני התרחש לאחר שינויים דרמטיים בהשקפות העולם
בשל מסעו ההיסטורי של קולומבוס.
והשלב השלישי,
כשעידן התגליות היה בעיצומו
והכנסיה נענתה לאתגר
של ההפיכה לגלובאלית.
העיצוב המקורי של הכנסיה שיקף עולם קטן יותר.
היו בו סצינות עמוסות
שסיפרו את סיפורי חייהם של ישו ומשה,
ושיקפו את ההתפתחות של העמים היהודים והנוצרים.
מזמין העבודה, האפיפיור סיקסטוס הרביעי,
הרכיב צוות את צוות החלומות של האומנות הפלורנטינית,
לרבות סנדרו בוטיצ'לי
ומי שעתיד להפוך למורהו של מיכאלאנג'לו,
גירלנדיו.
הם עטפו את הקירות באפריזים של צבע טהור,
ובסיפורים אלה תוכלו לזהות תמונות נוף מוכרות,
היות והאמנים השתמשו במונומטים רומים או נופים טוסקנים
על מנת לשוות לסיפור מרוחק תחושה מוכרת.
בתוספת דמויות מקרב חבריו ומשפחתו של האפיפיור,
היה זה הקישוט המושלם עבור חצר מלוכה קטנה
המוגבלת ליבשת אירופה.
אבל, בשנת 1492, התגלה העולם החדש,
אופקים התרחבו,
ומיקרוקוסמוס קטן זה נאלץ גם הוא להתרחב.
וכך היה
הודות לגאון יצירתי,
לבעל חזון ולסיפור אדיר.
הגאון היצירתי היה מיכאלאנג'לו בואונרוטי,
שהיה בן 33 כשהתבקש לעטר כ-1,100 מטרים רבועים של תקרה
הוא פעל כנגד כל הסיכויים,
על אף שלמד ציור הוא בחר להתמקד בפיסול.
בפירנצה היו פטרונים שכעסו כי השאיר ערימות
של הזמנות עשויות למחצה,
לאחר שהתפתה לבוא לרומא בעבור פרויקט פיסול גדול
אך הפרויקט לא יצא לפועל.
והוא נשאר עם הזמנה לציור שנים עשר שליחים
כנגד הרקע הדקורטיבי של הקפלה הסיסטנית,
שנראתה כמו כל תקרה אחרת באיטליה.
אבל גאונותו נענתה לאתגר.
בעידן בו אנשים העיזו לחצות את האוקינוס האטלנטי,
מיכאלאנג'לו העז ללכת אל הלא נודע האומנותי.
גם הוא סיפר סיפור.
לא את מעשה השליחים, אלא סיפור העוסק בהתחלות דגולות,
מעשה בראשית.
לא קל לשווק סיפור סיפורים על תקרה.
איך אפשר לראות תמונה עמוסה ממרחק של 20 מטרים?
טכניקת הציור שעברה מדור לדור במשך 200 שנים
בבתי מלאכה פלורנטינים לא היתה בנויה להתמודדות עם כזה נרטיב.
אבל מיכאלאנג'לו לא היה באמת צייר,
ועל כן הוא הסתמך על נקודות החוזקה שלו.
במקום למלא את המרחב בעומס,
הוא לקח פטיש ואיזמל ודפק בחתיכת שיש
עד שחשף את הדמות שבפנים.
מיכאלאנג'לו היה מהותן,
וסיפר את הסיפור שלו באמצעות גופים מאסיביים ודינמיים.
התכנית אומצה על ידי האפיפיור ה"גדול מהחיים" יוליוס השני,
אדם שלא נבהל מגאוניותו עזת המצח של מיכאלאנג'לו.
הוא היה אחיינו של סיקסטוס הרביעי,
הוא ספג אומנות במשך 30 שנה וידע את כוחה.
ההיסטוריה מכנה אותו "האפיפיור הלוחם",
אך מורשתו לותיקן איננה בביצורים וארטילריה
אלא אומנות.
הוא השאיר אותנו עם חדרי רפאל, הקפלה הסיסטנית.
הוא השאיר את בסיליקת פטרוס הקדוש
וכן אוסף יוצא דופן של פסלים יוונים-רומים
יצירות בלתי נוצריות במובהק שיהוו את המצע
בעבור המוזיאון המודרני הראשון, מוזיאוני הותיקן.
יוליוס היה איש
שראה בעיני רוחו ותיקן שישאר רלוונטי לנצח
באמצעות הוד ובאמצעות יופי,
והוא צדק.
המפגש בין שני הענקים הללו, מיכאלאנג'לו ויוליוס השני
הוא שהעניק לנו את הקפלה הסיסטינית.
מיכאלאנג'לו היה כה מחויב לפרויקט הזה,
שהוא הצליח לסיים את העבודה תוך שלוש וחצי שנים
הוא השתמש בצוות בעבור השלדים ובילה שעות על גבי שעות,
בהושטת ידו מעל הראש בכדי לצייר את הסיפורים על התקרה.
אז בואו נסתכל על התקרה
ונראה איך הסיפור הפך לגלובאלי.
לא עוד איזכורים אומנותיים מוכרים לעולם סביב.
ישנו רק מרחב ומבנה ואנרגיה.
מסגרת מצויירת אדירה שנפתחת לתוך תשעה פאנלים,
המונעים יותר על ידי צורה מפוסלת מאשר על ידי צבע.
אנחנו עומדים בקצה המרוחק ליד הכניסה,
הרחק מהמזבח ומהמתחם המגודר המיועד לכמורה
ואנו מסתכלים במרחק, מחפשים התחלה.
ובין אם בדרך של חקירה מדעית או של מסורת תנ"כית
אנו חושבים במושגים של ניצוץ קמאי.
מיכאלאנג'לו העניק לנו את האנרגיה הראשונית
כאשר הוא נתן לנו את ההפרדה בין האור והחושך,
דמות הפכפכה במרחק,
דחוסה אל תוך המרחב הצר.
הדמות הבאה בתור מתנשאת בגדולתה,
ואתם רואים את הדמות מטלטלת מצד לצד.
היא משאירה אחריה את השמש, הירח והצמחיה.
מיכאלאנג'לו לא התמקד בדברים הנבראים,
לעומת האמנים האחרים,
הוא התמקד במעשה הבריאה עצמו.
ואז התנועה נפסקת כמו באתנחתה שירתית
והבורא מרחף.
מה הוא עושה?
האם הוא יוצר את הארץ? האם הוא יוצר את המים?
או האם הוא בוחן את עבודתו, היקום ואוצרותיו,
כפי שבודאי עשה מיכאלאנג'לו,
כשבחן את עבודתו על התקרה
והכריז "כי טוב".
אז עכשיו הרקע מוכן,
ואתם מגיעים לפסגת הבריאה שהיא האדם.
אדם קופץ אל העין דמות בהירה כנגד הרקע הכהה.
אבל במבט קרוב יותר,
רגלו רפה על האדמה,
הזרוע נחה בכבדות על הברך.
לאדם חסר הניצוץ הפנימי
שיניע אותו לגדולה.
הניצוץ יוענק בקרוב על ידי הבורא דרך האצבע הזו,
שנמצאת מילימטר אחד מידו של אדם.
אנחנו במתח,
כי אנחנו במרחק רגע אחד מהמגע הזה,
שדרכו יגלה האדם את יעודו,
יזנק ויתפוס את מקומו בפסגת הבריאה.
ואז מיכאלאנג'לו הפתיע.
מי זה שם בתוך הזרוע השניה?
חווה, האישה הראשונה.
לא, היא לא מחשבה בדיעבד. היא חלק מהתכנית.
הוא תמיד חשב עליה.
תראו אותה, כה אינטימית עם אלוהים עד שהיה שלה מתפתלת סביב זרועו.
ובעבורי חוקרת תולדות האומנות, אמריקנית מהמאה ה-21,
זה היה הרגע בו הציור הזה דיבר אלי.
מכיוון שהבנתי שהיצוג הזה של הדרמה האנושית
תמיד עסק בנשים ובגברים ונשים,
עד כדי כך שבמרכז התמונה, בליבה של התקרה,
מופיעה בריאתה של האישה, לא אדם.
והעובדה היא, שכשרואים אותם יחד בגן העדן,
הם מתחברים יחדיו
ויחד יציבתם הגאה הופכת לבושה כפופה.
אתם כעת בצומת משמעותית בתקרה.
אתם בדיוק בנקודה בה אתם ואני לא יכולים
להתקדם עוד לתוך הכנסיה.
האיזור המגודר מרחיק אותנו מקודש הקודשים,
ואנו מושלכים אל החוץ, בדומה לאדם וחווה.
יתר התמונות בתקרה,
משקפות את הכאוס הצפוף בעולם הסובב אותנו.
ישנו נח, התיבה שלו והמבול.
ישנו נח. הוא מקריב קורבן ועורך ברית עם אלוהים.
אולי הוא המושיע.
הו, אבל לא. נח הוא זה שגידל ענבים, המציא את היין,
השתכר והתעלף, עירום באסם.
זו דרך משונה לעצב תיקרה.
להתחיל עם אלוהים יוצר חיים
ולסיים עם מישהו שיכור באסם.
וכך, בהשוואה לאדם
אתם עלולים לחשוב שמיכאלאנג'לו לועג לנו.
אבל הוא עומד להפיג את הקדרות
על ידי שימוש בצבעים הבוהקים שמתחת לנח:
ברקת, טופז, ארגמן על הנביא זכריה.
זכריה חוזה אור שיבוא מן המזרח,
ובצומת זו אנו פונים ליעד חדש,
עם נביאות ונביאים המובילים אותנו במצעד.
ישנם גיבורים וגיבורות המבטחים את הדרך,
ואנו עוקבים אחרי אימהות ואבות.
הם המניעים את הקטר האנושי הגדול, דוחפים אותו קדימה.
וכעת אנו באבן הראשה של התיקרה,
פסגת הדבר כולו,
עם דמות שנדמה שעומדת ליפול ממקומה
אל החלל שלנו,
קרבה אל החלל שלנו.
זהו הצומת המרכזי ביותר.
העבר פוגש בהווה.
דמות זו, יונה, שבילה שלושה ימים בבטן הלוויתן,
בעבור הנוצרים, הינו הסמל להתחדשותה של האנושות
דרך קורבנו של ישו,
אך בעבור המוני המבקרים במוזיאון
מכל הדתות, המבקרים שם מדי יום,
הוא הרגע בו העבר הרחוק פוגש במציאות המיידית.
כל זה מביא אותנו לקשת המפהקת בקיר המזבח,
שם אנו רואים את יום הדין של מיכאלאנג'לו,
אשר צויר בשנת 1534, לאחר שהעולם השתנה פעם נוספת.
הרפורמציה פיצלה את הכנסיה,
האיפריה העות'מאנית הפכה את האיסלאם לשם דבר
ומגלן מצא נתיב אל תוך האוקינוס השקט.
כיצד אמן בן 59 שמעולם לא התרחק מעבר לונציה
ידבר אל העולם החדש?
מיכאלאנג'לו בחר לצייר את הגורל,
אותה תשוקה אוניברסלית,
המשותפת לכולנו,
להשאיר מורשת של מצויינות.
מסופר במושגי החזון הנוצרי של יום הדין האחרון,
סוף העולם,
מיכאלאנג'לו נתן סדרת דמויות
הלובשים את הגופים היפהפיים הללו.
אין להם עוד כיסויים, לא עוד דיוקנאות
למעט בעבור כמה.
זו קומפוזיציה של גופים בלבד,
391, אין שניים זהים,
יחודיים כמו כל אחד מאיתנו.
הם מתחילים בפינה התחתונה, מתנתקים מהאדמה,
נאבקים ומנסים להתרומם.
אלו שהתרוממו מושיטים יד לאחור על מנת לסייע לאחרים,
ובאיור מדהים אחד,
ישנם איש שחור ואיש לבן הנמשכים יחד
בחזון מדהים של אחדות אנושית
בעולם החדש הזה.
חלק הארי של המרחב הולך לחוג המנצחים.
שם תמצאו גברים ונשים עירומים לחלוטין כאתלטים.
אלו הם מי שהתגברו על המצוקה,
ובחזונו של מיכאלאנג'לו על אנשים הנאבקים במצוקה,
ומתגברים על מכשולים
הם בדיוק כמו אתלטים.
אז ישנם גברים ונשים שעושים שרירים ופוזות
באור הזרקורים המופלא הזה.
מי שמכהן בראש אסיפה זו הוא ישו,
בראשית אדם סובל על הצלב,
כעת שליט מפואר בגן העדן.
וכפי שמיכאלאנג'לו הוכיח בציוריו,
קושי עיכובים ומכשולים,
אינם מגבילים את המצוינות, הם מחשלים אותה.
כעת, זה מוביל אותנו לדבר מוזר אחד.
זוהי הקפלה הפרטית של האפיפיור,
והדרך הטובה ביותר לתאר אותה היא תבשיל של עירום.
אבל מיכאלאנג'לו ניסה להשתמש אך ורק בשפה האומנותית הטובה ביותר,
השפה האוניברסלית ביותר שניתן להעלות על הדעת:
גוף האדם.
וכך, על מנת להראות מעלות כגון חוזק מוסרי או שליטה עצמית,
הוא שאל מאוסף הפסלים הנהדר של יוליוס השני
וכך הראה חוזק פנימי ככח חיצוני.
אחד מבני זמני כתב
שהקפלה יפה מדי בכדי לא לעורר מחלוקת.
וכך אכן היה.
מיכאלאנג'לו גילה במהרה הודות לעיתונות הכתובה,
שהתלונות על העירום התפשטו בכל מקום,
ובמהרה, יצירת המופת שלו של הדרמה האנושית תוייגה כפורנוגרפיה,
בנקודה זו הו הוסיף שני פורטרטים נוספים,
אחד של האיש שביקר אותו, איש בחצר האפיפיור,
ואחד נוסף של עצמו כקליפה מיובשת לא אתלט,
בידיו של מרטיר שסבל אנושות.
בשנה שנפטר הוא ראה חלק מהדמויות הללו מכוסות,
ניצחון הזוטות על פני ההטפה שלו לתהילה.
וכעת אנו עומדים
פה ועכשיו.
אנו כלואים בחלל הזה
בין התחלה וסוף,
בטוטאליות העצומה של החוויה האנושית.
הקפלה הסיסטינית מחייבת אותנו להסתכל סביב כאילו הייתה מראה.
מי אני בתמונה הזו?
האם אני אחד מהקהל?
האם אני השיכור?
האם אני האתלט?
ובעוזבנו את המקלט הזה של יופי שמיימי,
אנו מקבלים השראה לשאול את עצמנו את השאלות הגדולות של החיים:
מי אני ואיזה תפקיד אני משחק בתיאטרון הגדול של החיים?
תודה.
(מחיאות כפיים)
אליזבת לב, תודה לך.
אליזבת, הזכרת את נושא הפורנוגרפיה,
יותר מדי עירום ויותר מדי סצינות יומיומיות ודברים לא מהוגנים
בעיני התקופה.
אבל למעשה הסיפור הזה רחב יותר.
זה לא רק תיקונים קטנים וכיסוי חלק מהדמויות.
יצירת האומנות הזו כמעט הושמדה בגלל זה.
ההשפעה של יום הדין האחרון היתה עצומה.
העיתונות הכתובה הבטיחה את זה שכולם ראו אותו.
כך שזה לא היה משהו שהתרחש תוך מספר שבועות.
זה היה משהו שהתרחש לאורך כמעט 20 שנים
של מאמרים למערכת ותלונות,
האומרים לכנסיה,
"אתם לא יכולים לומר לנו איך לחיות את חיינו,
שמתם לב שיש לכם פורנוגרפיה בקפלה של האפיפיור?"
וכך, לאחר תלונות והתעקשות
בניסיון לגרום להרס היצירה,
היתה זו לבסוף השנה בה מיכאלאנג'לו מת
שבה הסכימה הכנסיה על פשרה,
דרך להציל את הציור,
וזה נעשה בדרך של להוסיף 30 כיסויים,
וזה המקור של עלי התאנה.
משם הכל התחיל,
וזה הגיע מכנסיה שניסתה להציל יצירת אומנות,
ולא להשחית או להרוס אותה.
מה שנתת לנו כאן זה לא הסיור הקלאסי
שאנשים מקבלים היום כשהם הולכים לקפלה הסיסטינית.
(צחוק)
אני לא יודעת, זו פרסומת?
(צחוק)
לא, לא, לא, לא בהכרח, זו הצהרה.
החוויה של אומנות היום כרוכה בקשיים.
יותר מדי אנשים רוצים לראות את זה שם,
והתוצאה היא חמישה מיליון אנשים שעוברים דר הדלת הקטנטנה ההיא
וחווים את היצירה באופן שונה לחלוטין
ממה שעשינו כרגע.
נכון, אני מסכימה. אני חושבת שזה מאד נחמד להיות יכולים לעצור ולהתבונן.
אבל גם להבין, אפילו באחד הימים הללו
עם 28,000 אנשים ביום,
אפילו בימים בהם אתם שם עם כל אותם אנשים,
הסתכלו סביבכם ותחשבו כמה מדהים זה
שגבס מצויר מלפני 500 שנים
עדיין יכול למשוך את כל אותם האנשים שעומדים לצידכם,
ומסתכלים למעלה עם לסתותיהם שמוטות.
זו הצהרה נהדרת בדבר האופן בו יופי יכול באמת לדבר אל כולנו
דרך הזמן ודרך המרחב.
תודה.
תודה לכם.
תודה לך.
(מחיאות כפיים)