Moram da vam priznam nešto:
ja sam ovisnik o avanturi,
i kao mali dečak,
radije sam gledao kroz prozor
ka pticama na drveću i nebu
nego u tu dvodimenzionalnu tablu,
na kojoj vreme stoji,
a ponekad i umire.
Moji učitelji su mislili da nešto
sa mnom nije u redu jer nisam pazio na času.
Nisu pronašli ništa posebno loše
sem što sam malo disleksičan jer sam levoruk.
Ali oni nisu proveravali znatiželju.
Znatiželja je, za mene,
otkrivanje naše povezanosti
sa svetom, univerzumom.
Nje se tiče šta se nalazi iza te sledeće kolonije korala
ili šta je iza tog sledećeg drveta
i učenje ne samo o našoj okolini
već i o nama samima.
Sada, san svih mojih snova:
želim da idem da istražujem okeane na Marsu,
ali, dok ne budemo mogli da tamo idemo,
mislim da okeani još uvek sadrže
poprilično mnogo tajni.
Zapravo,
ako našu planetu posmatrate kao oazu u svemiru, što ona i jeste,
i analizirate je kao životni prostor,
okeani predstavljaju preko 3,4 milijarde
kubnih metara zapremine,
od koje smo istražili manje od pet procenata.
Pogledam ovo i pomislim, pa,
postoje alatke pomoću kojih možemo da idemo dublje, duže i dalje:
podmornice, podmornice na daljinsko upravljanje pa čak i ronjenje.
Ali ako hoćemo da istražimo krajnju granicu
na ovoj planeti, moramo tamo da živimo.
Moramo da izgradimo, takoreći, brvnaru
na dnu mora.
I tako je moja duša bila ispunjena velikom znatiželjom
kada sam išao da posetim dobitnika TED nagrade,
dr Silviju Erl.
Možda ste čuli za nju.
Pre dve godine je bila zadužena da nadgleda
poslednju podvodnu morsku laboratoriju,
da pokuša da je spase,
da pokuša da zahteva
da je ne iskomadamo
i vratimo nazad na kopno.
Mi smo do sada imali samo oko desetak
naučnih laboratorija na dnu mora.
Samo jedna od njih još postoji:
ona je udaljena 14 km od obale
na dubini od oko 20 metara.
Zove se Akvarijus.
Akvarijus je, na neki način,
dinosaurus,
drevni robot okovan za dno,
Levijatan.
S druge strane, on je zaveštanje.
I tako sam tom posetom shvatio da imam malo vremena
ukoliko želim da iskusim
kako je biti akvanaut.
Kada smo plivali prema ovome, nakon mnogo
meseci mučenja i dve godine pripreme,
ovo stanište koje je čekalo da nas pozove
je bilo kao novi dom.
A cilj silaska
i življenja u ovom staništu nije bio da se ostane unutra.
Nije bio življenje u nečemu veličine školskog autobusa.
Bio je da nam se da luksuz vremena,
da ga provodimo napolju, da lutamo, istražujemo,
da razumemo više o ovoj okeanskoj konačnoj granici.
Posetila nas je megafauna.
Ova raža orao se prilično često sreće u okeanima.
Ali zbog čega je ovo tako važno
i zbog čega je ova slika pokazana
je to što je baš ova životinja dovela svoje prijatelje,
i umesto da budu okeanske životinje kakve jesu,
one su se zainteresovale za nas,
za ove nove strance koji su se useljavali u njihov komšiluk,
i činili nešto sa planktonima.
Mi smo izučavali različite vrste životinja i stvorenja,
i one su nam se sve više i više približavale,
i zbog luksuza vremena,
ove životinje, ovi stanovnici koralnog grebena,
su počeli da se na nas navikavaju,
i ova okeanska bića koja uobičajeno putuju, su se zaustavila.
Ova konkretna životinja je zapravo kružila
pun 31 dan tokom naše misije.
Tako da Misija 31 nije bila toliko
vezana za rušenje rekorda
koliko za povezanost ljudi i okeana.
Zbog ovog luksuza u vremenu, bili smo sposobni
da izučavamo životinje poput ajkula i škarpina
u skupinama kakve nikada ranije nismo videli.
To je bilo kao da smo videli pse i mačke kako se odlično slažu.
Čak i sposobnost da budemo u bliskoj vezi sa životinjama
koje su mnogo veće od nas,
kao sa ovom ugroženom golijat škarpinom,
koja još jedino prebiva u Florida Kizu.
Naravno, kao i sve komšije,
nakon izvesnog vremena, ukoliko se umore,
golijat škarpina laje na nas,
i ovaj lavež je toliko snažan
da ona zapravo zapanji svoj plen pre nego što ga celog usisa
u deliću sekunde.
Nama je samo govorila da se vratimo
u stanište i ostavimo ih na miru.
Ipak, ovo nije bila samo avantura.
Misija je imala i ozbiljan značaj.
Puno smo se bavili naukom, i ponovo, zahvaljujući vremenskom luksuzu,
mogli smo da uradimo više od tri godine naučnog rada
za 31 dan.
U ovom konkretnom slučaju, koristili smo PAM,
ili, da vidim da li ću uspeti da ovo izgovorim pravilno,
metodu merenja fluorescencije saturacijskim pulsom.
A naši naučnici sa FIU-a, MIT-a
i sa Severnoistočnog univerziteta
su mogli da izmere šta koralni grebeni čine
kada mi nismo u blizini.
Merenje fluorescencije saturacijskim pulsom, ili MFSP,
meri fluorescenciju korala
u njihovom odnosu sa zagađivačima u vodi
kao i sa pitanjima promene klime.
Koristili smo razna najmodernija oruđa,
kao ovu sondu, koju volim da zovem
proktologom sunđera, gde sama sonda
meri stope metabolizma
u ovom konkretnom slučaju, bačvastog sunđera,
ili sekvoja okena.
I ovo nam daje mnogo bolju meru
onoga što se dešava ispod vode
u vezi sa pitanjima promene klime,
i kako ta dinamika
utiče na nas ovde na zemlji.
I konačno, posmatrali smo ponašanje grabljivac-plen.
Ovaj odnos je jako interesantan,
jer kako odnosimo neke od grabljivaca
sa koralnih grebena širom sveta,
plen, ili furaž ribe se ponašaju mnogo drugačije.
Ono što smo shvatili
je da one ne samo da prestanu da se brinu o koralnom grebenu,
hitajući, grabeći malo algi
i vraćajući se svojim domovima,
one počinju da se rasejavaju i nestaju
sa ovih određenih koralnih grebena.
Pa, tokom 31 dana,
uspeli smo da proizvedemo više od 10 naučnih radova
na svaku od ovih tema.
Ali, cilj avanture nije samo da se nauči,
već i da se to znanje podeli sa svetom,
i s tim u vezi, zahvaljujući dvojici inženjera sa MIT-a
bili smo u mogućnosti da koristimo prototip kamere nazvane Edžertronik
kako bismo snimali usporeno,
do 20.000 kadrova u sekundi
u maloj kutiji
koja košta 3.000 dolara.
Sada je dostupna svima.
I ta konkretna kamera nam daje uvid
u to šta prilično obične životinje rade
ali što ne možemo da vidimo ni krajičkom oka.
Dopustite da vam pokažem kratak snimak
onoga šta ova kamera može.
Možete da vidite svilenkast mehur kako izlazi
iz naših kaciga.
To nam daje uvid
u neke životinje u čijoj smo neposrednoj blizini
bili 31 dan
i na šta nikada normalno ne bismo obratili pažnju,
kao što su rakovi bogomoljke.
Sada, koristiti najnoviju tehnologiju
koja nije namenjena upotrebi u okeanima
nije uvek lako.
Ponekad smo morali da postavimo kameru naopako,
povežemo je sa laboratorijom,
i zapravo povučemo okidač
iz same laboratorije.
Ali ono što ovim dobijamo
je mogućnost da posmatramo i analiziramo
u naučnim i inženjerskim terminima
neke od zapanjujućih oblika ponašanja
koje ljudsko oko prosto ne može da uhvati,
kao što je ovaj rak bogomoljka
u pokušaju da ulovi plen.
tokom oko 0,3 sekunde.
Taj udarac je jak poput metka od .22 kalibra,
i ukoliko ikada pokušate da golim okom vidite
metak u letu, to je nemoguće.
Ali sada možemo da vidimo stvari
kao što su ovi jelka crvi
kako se uvlače i rastvaraju
na način koji oko ne može da vidi,
ili, u ovom slučaju
ribu koja povraća zrna peska.
Ovo je pravi glavoč
i ukoliko ga pogledate u realnom vremenu,
ne vidite ovaj pokret širenja i sklapanja
jer je suviše brz.
Jedan od najdragocenijih darova koje smo imali ispod vode
je bežični internet,
i tokom 31 dana bili smo u mogućnosti da se povežemo
sa svetom u realnom vremenu sa dna mora
i podelimo sva ova iskustva.
Doslovno odatle sam koristio
Skajp u učionici
sa jednim od šest kontinenata
i nekim od 70.000 studenata koje smo svakodnevno
povezivali sa nekim od ovih iskustava.
Zapravo, pokazujem fotografiju koju sam snimio
svojim telefonom ispod vode,
golijat škarpinu kako leži na dnu.
To nikada ranije nismo videli.
A ja sanjam o danu
kada ćemo imati podvodne gradove,
i možda, samo možda, ukoliko pomerimo granice
avanture i nauke,
i ukoliko delimo to znanje sa drugima,
možemo da rešimo razne probleme.
Moj deda je govorio:
"Ljudi štite ono što vole".
Moj otac: "Kako ljudi mogu da zaštite
ono što ne razumeju?"
I ja o ovome razmišljam čitavog života.
Ništa nije nemoguće.
Treba da sanjamo, treba da budemo kreativni,
i svi treba da imamo avanturu
kako bismo mogli da kreiramo čuda u mračnim vremenima.
I da li se radi o klimatskim promenama
ili iskorenjivanju siromaštva
ili vraćanju budućim generacijama
onoga što mi uzimamo zdravo za gotovo,
radi se o avanturi.
I ko zna, možda će biti gradova ispod vode,
i možda će neki od vas
postati budući akvanauti.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)