Låt mig berätta en historia om död och arkitektur.
För hundra år sedan dog vi av infektioner som lunginflammation,
som, om de fick grepp, ganska omgående tog livet av oss.
Man dog hemma, i sin säng, omgiven av sin familj,
det var det vanligaste scenariot
eftersom man inte hade tillgång till sjukvård.
Men på 1900-talet skedde stora förändringar.
Nya mediciner som penicillin utvecklades
så infektionssjukdomar kunde botas.
Nya medicinska tekniker som röntgenmaskinen uppfanns.
Eftersom de var stora och dyra,
behövdes stora, centraliserade byggnader,
vilka blev grunden till våra moderna sjukhus.
Efter andra världskriget,
utformade många länder allmänna sjukvårdssystem
så att de som behövde kunde få vård.
Det resulterade i att medellivslängden ökade från ca 45 år i början av 1900-talet
till nästan det dubbla idag.
1900-talet präglades av stor optimism kring vad vetenskapen kunde erbjuda,
men med allt fokus på livet, glömdes döden bort,
även om inställningen till döden ändrades avsevärt.
Jag arbetar som arkitekt,
och under de senaste 2,5 åren har jag studerat dessa förändringar
och betydelsen för arkitekturens relation till döden och döendet.
Idag tenderar vi att dö av cancer och hjärtsjukdomar,
vilket innebär att många av oss kommer att vara långvarigt sjuka
i slutet av våra liv.
Under den perioden
kommer vi troligtvis spendera mycket tid på sjukhus, hospice och sjukhem.
Vi har väl alla besökt ett modernt sjukhus.
Ni känner till det fluorescerande ljuset, de ändlösa korridorerna
och raderna med obekväma stolar.
Sjukhusarkitekturen har förtjänat sitt dåliga rykte.
Men överraskande nog har det inte alltid varit så här.
Detta är L'Ospedale degli Innocenti, byggt 1419 av Brunelleschi,
som var en av de mest berömda och inflytelserika arkitekterna under sin tid.
När jag tittar på den och jämför med dagens sjukhus,
överraskas jag av byggnadens kvaliteter.
Den är helt enkelt fantastisk.
Den har innergårdar
så att alla rum får in dagsljus och friskluft,
rummen är stora med högt i tak,
så att de känns behagligare att vistas i.
Vacker är den också.
På något vis, har vi glömt att det ens är möjligt för ett sjukhus.
Om vi vill ha byggnader som är mer anpassade för döende,
måste vi börja diskutera det,
men eftersom vi upplever ämnet som obehagligt,
pratar vi inte om det,
och vi ifrågasätter inte heller hur samhället hanterar ämnet.
En av de saker som förvånade mig mest
i min forskning,
var hur attityderna förändrats genom åren.
Detta är det första krematoriet i Storbritannien,
och det uppfördes i Working på 1870-talet.
När det byggdes protesterade byborna.
Kremering var inte socialt accepterat, 99,8 procent av de döda begravdes.
Trots det kremeras 75 procent idag, bara 100 år senare.
Människor är egentligen väldigt öppna för förändringar
om de får en chans att prata om dem.
Ett samtal kring död och arkitektur
var vad jag ville starta i samband med min första utställning
i Venedig i juni, som hette "Döden i Venedig."
Den var tänkt att vara ganska lekfull
så att folk skulle kunna delta aktivt.
Ett av utställningsföremålen, är en interaktiv karta över London
som visar hur stor del av fastigheterna i centrum
som ägnas åt döden och döendet,
när man sveper med handen över kartan,
över fastigheter, byggnader eller kyrkogårdar, visas namnet på dem.
En annan del av utställningen visade en serie vykort
som människor kunde ta med sig.
Det var bilder på människors hem och sjukhus, kyrkogårdar och bårhus,
och de berättar om de olika platser
vi passerar både före och efter döden.
Vi ville visa att platsen där vi dör är en viktig del för hur vi dör.
Det märkligaste var
hur besökarna reagerade på utställningen,
speciellt på de audiovisuella delarna.
En del dansade och hoppade och sprang
för att aktivera de interaktiva delarna,
och rätt som det var stannade de
och påminde sig om att utställningen handlade om döden,
och att det kanske inte var så de förväntades göra.
Men frågan är om det bara finns
ett rätt sätt att agera på kring döden,
och om det inte är så, vill jag be er fundera kring
vad som är en bra död,
och hur ni tycker att en arkitektur som stöder det kan utformas,
och om den i så fall skulle kunna vara lite mindre så här och lite mer så här?
Tack så mycket.
(Applåder)