Rada bi vam povedala zgodbo o smrti in arhitekturi.
Pred stotimi leti smo umirali zaradi bolezni, kot je pljučnica.
Če smo zboleli, smo tudi kmalu umrli.
Umirali smo doma, na domači postelji v krogu družine.
Drugače ni šlo,
saj večina ni imela dostopa do zdravstvene oskrbe.
V 20. stoletju se stvari spremenijo.
Razvili smo penicilin,
da smo lahko zdravili bolezni.
Izumili smo nove naprave, kot je rentgen.
A te naprave so bile velike in drage,
in zato smo potrebovali centralizirane stavbe,
ki so postale današnje bolnišnice.
Po 2. svetovni vojni
so države uvedle univerzalno zdravstveno zavarovanje,
tako je imel vsak dostop do oskrbe.
Življenjska doba se je od začetka prejšnjega stoletja podvojila.
20. stoletje je bil čas velikega optimizma glede znanosti,
a zaradi osredotočenosti na življenje, je bila smrt pozabljena,
spremenil se je tudi naš pristop do nje.
Sem arhitektka
in v preteklem letu in pol sem opazovala te spremembe,
kaj pomenijo za arhitekturo v povezavi s smrtjo in umiranjem.
Sedaj umiramo zaradi raka in srčnih bolezni,
to pa pomeni dolga obdobja kronične bolezni
ob koncu našega življenja.
Med tem obdobjem
bomo veliko časa preživeli v bolnišnicah, hospicih in domovih za oskrbo.
Vsi smo že bili v sodobni bolnišnici.
Fluorescentne luči, neskončni hodniki,
in nešteto neudobnih stolov.
Arhitektura bolnišnic si zasluži slab sloves.
Presenetljivo pa je, da vedno ni bilo tako.
To je Bolnišnica nedolžnih, leta 1419 jo je zgradil Brunelleschi,
eden najbolj znanih in najvplivnejših arhitektov tistega časa.
Ko pogledam to stavbo in pomislim na današnje bolnišnice,
me začudi ambicija stavbe.
Čudovita stavba.
Dvorišča na sredini,
tako ima vsaka soba dnevno svetlobo in svež zrak,
velike sobe z visokimi stropi,
v njih se pač počutiš bolj udobno.
Pa še lepo je.
Nekako smo pozabili, da obstaja ta možnost za bolnišnice.
Če želimo boljše stavbe za umirajoče, se moramo o tem pogovarjati,
a ker nam je ta tema neprijetna,
se ne pogovarjamo
in ne sprašujemo, kako družba pristopa do smrti.
Pri moji raziskavi pa me je najbolj presenetilo,
kako zlahka lahko spremenimo odnos.
To je prvi krematorij v Veliki Britaniji,
zgrajen v letih 1870 v Wokingu.
Ko je bil zgrajen, so vaščani protestirali.
Sežig je bil družbeno nesprejemljiv, pokopanih je bilo 99,8 odstotka ljudi.
A le sto let kasneje se 75 odstotkov ljudi odloči za žaro.
Ljudje so do sprememb odprti,
če imajo možnost se o njih pogovoriti.
Ta pogovor o smrti in arhitekturi
je bil cilj moje prve razstave
junija v Benetkah z naslovom "Smrt v Benetkah".
Zastavljena je bila dokaj igrivo,
tako da bi pritegnila ljudi.
Del razstave je bil interaktivni zemljevid Londona,
ki kaže koliko nepremičnin
je predanih smrti in umiranju.
Ko pomahate z roko preko zemljevida,
se izpiše ime stavbe ali pokopališča.
Drugi del razstave so bile razglednice,
ki so jih ljudje lahko vzeli.
Prikazovale so domove, bolnišnice,
pokopališča in mrtvašnice.
Govorile so zgodbo o različnih prostorih,
skozi katere gremo pred in po smrti.
Želeli smo pokazati, da je kraj, kjer umremo,
ključen del smrti.
Najbolj zanimivi so bili odzivi obiskovalcev razstave,
še posebej na avdio-vizualne dele.
Ljudje so plesali, tekli in skakali,
ko so skušali sprožiti del razstave,
in kar naenkrat se ustavijo,
ker se spomnijo, da so na razstavi o smrti,
in da morda tako vedenje ni primerno.
A zanima me, če obstaja določen način,
kako se vesti okoli smrti.
In če ga ni, razmislite o tem, kaj je dobra smrt,
in kako je videti arhitektura, ki podpira dobro smrt.
Je morda manj podobna temu in bolj temu?
Hvala.
(Aplavz)