Aș dori să vă spun o poveste despre moarte și arhitectură.
Acum o sută de ani, se murea de boli infecțioase, precum pneumonia,
care, odată instalate, ne luau rapid dincolo.
Se murea acasă, în pat, în sânul familiei,
asta era pe atunci opțiunea standard
întrucât mulți nu aveau acces la medic.
Însă multe s-au schimbat în secolul douăzeci.
Am introdus noi medicamente ca penicilina
pentru a putea trata aceste boli infecțioase.
S-au inventat noi tehnologii medicale precum razele X.
Și fiindcă erau atât de mari și costisitoare,
a fost nevoie de clădiri mari și centralizate pentru a le depozita,
acestea devenit mai apoi spitalele moderne.
După al Doilea Război Mondial,
multe țări au introdus sisteme naționale de sănătate
în beneficiul oricărei persoane în nevoie.
Asta a dus la creșterea speranței de viață de la 45 de ani, la începutul secolului,
la aproape dublu azi.
Secolul XX fost plin de optimism față de ce poate oferi știința,
dar toată atenția fiind acordată vieții, moartea a fost uitată,
chiar și perspectiva asupra morții s-a schimbat radical.
Sunt arhitect,
iar pentru ultimul an și jumătate am observat aceste schimbări
și semnificația lor arhitecturală legată de moarte și deces.
Acum se moare mai mult de cancer și boli cardiovasculare,
însemnând că mulți vom suferi de boli cronice o perioadă lungă
spre sfârșitul vieții.
În acea perioadă,
e destul de probabil că vom petrece mult timp în spitale, ospicii și aziluri.
Cu toții am fost deja într-un spital modern.
Cunoașteți luminile fluorescente, coridoarele interminabile
și rândurile de scaune inconfortabile.
Arhitectura spitalelor și-a câștigat o reputație proastă.
În mod surprinzător, nu a fost mereu așa.
Acesta e L'Ospedale degli Innocenti, construit în 1419 de Brunelleschi,
unul dintre cei mai celebri și influenți arhitecți ai vremii sale.
Când privesc această clădire, gândindu-mă apoi la spitalele de azi,
ce mă uimește este energia clădirii.
E o clădire cu adevărat uimitoare.
Are trei curți interioare în mijloc,
astfel ca toate încăperile să aibă lumină și aer curat,
încăperile sunt mari și au tavane înalte,
devenind mult mai confortabile.
Și e de asemenea frumoasă.
Cumva uitasem că asta este posibil pentru spitale.
Dacă ne dorim clădiri mai bune în care să murim, trebuie să discutăm despre asta,
dar fiindcă subiectul morții ni se pare incomod,
îl evităm
și nu dezbatem felul în care privim, ca societate, moartea.
Ce m-a surprins cel mai mult în cercetarea mea,
e cât de schimbătoare ne sunt percepțiile.
Acesta e primul crematoriu din Marea Britanie,
construit în Woking în 1870.
Construcția sa a provocat proteste în satul din apropiere.
Incinerarea era inacceptabilă și 99,8% din oameni erau înmormântați.
Și totuși, la doar 100 de ani după aceea, trei sferturi dintre noi sunt incinerați.
Oamenii sunt destul de dispuși să schimbe lucrurile
dacă au ocazia să discute despre ele.
Această conversație despre moarte și arhitectură
e ceea ce îmi dorisem inițial când am organizat expoziția
din luna iulie din Veneția intitulată „Moarte în Veneția".
A fost proiectată într-un mod destul de jucăuș
încât oamenii să poată interacționa cu ea.
Iată una dintre exponate reprezentând o hartă interactivă a Londrei
ce arată câte proprietăți imobiliare ale orașului
sunt dedicate morții,
și când treceți cu palma peste hartă,
numele imobiliarului, clădirii sau cimitirului sunt dezvăluite.
O altă expoziție era o serie de cărți poștale
pe care oamenii le puteau lua cu ei.
Acestea arătau locuințele oamenilor, spitalele
cimitirele și morgile,
spunând povestea diferitelor spații
prin care trecem de-o parte și de alta a morții.
Voiam să arătăm că locul unde murim
este o parte cheie a felul în care murim.
Cel mai interesant a fost felul în care vizitatorii au reacționat la expoziție,
în special la lucrările audio-vizuale.
Am văzut oamenii alergând și dansând prin cameră
încercând să activeze exponatele în diverse feluri,
și la un moment dat se opreau
și își aminteau că expoziția era dedicată morții,
și că probabil nu se cuvenea să se comporte astfel.
Dar de fapt, mă întreb dacă există doar un singur fel
în care să vă comportați în preajma morții,
iar dacă nu, aș dori să vă întreb cum credeți că ar fi o moarte bună
și cum credeți că ar arată arhitectura ei,
dacă nu ar trebui să fie mai puțin așa și mai mult în acest fel?
Mulțumesc.
(Aplauze)