הייתי רוצה לספר לכם סיפור על מוות וארכיטקטורה.
לפני מאה שנים, נהגנו למות ממחלות מדבקות כמו דלקת ראות,
שאם הן תפשו, היו הורגות אותנו די במהירות.
נהגנו למות בבית, במיטות שלנו, מטופלים על ידי משפחה.
זו הייתה ברירת המחדל
כי להרבה אנשים לא הייתה גישה לטיפול רפואי.
ואז, במאה ה-20, הרבה דברים השתנו.
פיתחנו תרופות חדשות כמו פניצילין
כך שיכולנו לטפל במחלות המדבקות האלו.
הומצאו טכנולוגיות רפואיות חדשות, כמו מכונת הרנטגן.
ובגלל שהן היו כל-כך גדולות ויקרות,
היינו צריכים בניינים גדולים ומרכזיים כדי לשים אותן,
והם נהפכו לבתי החולים המודרניים שלנו.
אחרי מלחמת העולם השנייה,
הרבה מדינות הקימו מערכות ביטוח בריאות אוניברסליות
כך שכל מי שהיה זקוק לטיפול יכל לקבל אותו.
התוצאות היו שתוחלת החיים התארכה מבערך 45 שנים בתחילת המאה,
לכמעט כפול מזה היום.
המאה ה-20 הייתה תקופה של המון אופטימיות בנוגע למה שהמדע יכול להציע,
אבל עם כל ההתמקדות בחיים, המוות נשכח,
אפילו כאשר הגישה שלנו למוות השתנתה באופן דרמתי.
עכשיו, אני ארכיטקטית,
ובמשך השנה וחצי האחרונות בחנתי את השינויים האלה
ואת המשמעות שלהם לארכיטקטורה הקשורה למוות וגסיסה.
עכשיו אנחנו נוטים למות מסרטן ומחלות לב,
והמשמעות של זה היא שתהיה לנו תקופה ארוכה של מחלות כרוניות
לקראת סוף חיינו.
לאורך התקופה הזו,
סביר להניח שנבלה הרבה זמן בבתי חולים, הוספיס ובתי אבות.
עכשיו, כולנו היינו בבית חולים מודרני.
אתם מכירים את אורות הפלורסנט והמסדרונות האין-סופיים
ואת שורות הכסאות הלא נוחים.
ארכיטקטורה של בתי-חולים הרוויחה את המוניטין הרע שלה.
אבל הדבר המפתיע הוא, שזה לא תמיד היה כך.
זה "בית החולים של התמימים", שנבנה בשנת 1419 על-ידי ברונלסקי,
אחד מהארכיטקטים המפורסמים והמשפיעים בזמנו.
וכשאני מסתכלת על הבניין הזה ואז חושבת על בתי חולים היום,
מה שמדהים אותי זו השאפתנות של הבניין הזה.
זה באמת פשוט בניין מדהים.
יש לו חצרות במרכז
כך שכל החדרים מקבלים אור שמש ואוויר צלול,
והחדרים גדולים עם תקרות גבוהות,
כך שפשוט מרגיש יותר נוח להיות בהם.
וזה גם יפהפה.
איכשהו, אנחנו שכחנו שזה אפילו אפשרי לבית חולים.
עכשיו, אם אנחנו רוצים בניינים יותר טובים בשביל לגסוס, אז אנחנו חייבים לדבר על זה.
אבל בגלל שהנושא של מוות יוצר אצלנו אי-נוחות,
אנחנו לא מדברים על זה,
ואנחנו לא מפקפקים באיך אנחנו כחברה ניגשים למוות.
אחד הדברים שהפתיעו אותי הכי הרבה במחקר שלי, עם זאת,
זה כמה הדעות ברות שינוי למעשה.
זה הקרמטוריום הראשון באנגליה,
שנבנה בווקינג ב 1870.
וכשזה נבנה לראשונה, היו מחאות בכפר המקומי.
שריפה לא היתה מקובלת חברתית, ו 99.8 אחוז מהאנשים נקברו.
ועדיין, רק מאה שנים מאוחר יותר, שלושה רבעים מאיתנו נשרפים.
אנשים למעשה מאוד פתוחים ללשנות דברים
אם ניתנת להם ההזדמנות לדבר על זה.
אז השיח הזה על מוות וארכיטקטורה
היה מה שרציתי להתחיל כשעשיתי את התערוכה הראשונה שלי בנושא
בונציה ביוני, שנקראה "מוות בוונציה."
היא תוכננה להיות די עליזה
כך שאנשים באמת יתחברו איתה.
זו אחת התערוכות שלנו, שהיא מפה אינטראקטיבית של לונדון
שמראה כמה מהנדל"ן בעיר
ניתן למוות לגסיסה,
וכשאתם מנופפים את ידכם מול המפה,
השם של הנכס, הבניין או בית הקברות, מתגלה.
תצוגה נוספת שלנו היתה סדרה של גלויות
שאנשים יכלו לקחת איתם.
והם הראו בתים של אנשים ובתי חולים
ובתי קברות וחדרי מתים,
והן מספרות סיפור של החללים השונים
שאנחנו עוברים דרכם בכל צד של המוות.
רצינו להראות שהמקום בו אנחנו מתים
הוא חלק עיקרי באיך שאנחנו מתים.
עכשיו, הדבר הכי מוזר היה הדרך בה מבקרים הגיבו לתערוכה,
בעיקר העבודות הקוליות הויזואליות,
היו לנו אנשים שרקדו ורצו וקפצו
כשהם ניסו להפעיל את התצוגה בדרכים שונות,
ובנקודה מסויימת הם היו סוג של עוצרים
וזוכרים שהם בתצוגה על מוות,
ושאולי זה לא איך שהם מצופים להתנהג.
אבל למעשה, הייתי מפקפקת אם יש דרך אחת
שאתם אמורים להתנהג בה סביב מוות,
ואם אין, הייתי מבקשת מכם לחשוב מה אתם חושבים שהוא מוות טוב,
ומה אתם חושבים שארכיטקטורה שתומכת במוות טוב תהיה,
והאם זה לא יהיה מעט פחות כמו זה ומעט יותר כמו זה?
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)