Zašto postoji univerzum?
Zašto postoji - Dobro. Dobro. (Smeh)
To je jedna od misterija kosmosa. Uozbiljite se.
Zašto postoji svet, zbog čega smo mi u njemu
i zašto uopšte postoji nešto, a ne ništa?
Mislim, to je najvažnije pitanje ,,zašto''.
Tako da ću da pričam o tajni postojanja,
zagonetki postojanja,
dokle smo stigli u njenom rešavanju
i zbog čega bi to trebalo da vas zanima,
a nadam se da vas zanima.
Filozof Artur Šopenhauer je rekao da su oni
koji ne razmišljaju o verovatnoći sopstvenog postojanja,
o verovatnoći postojanja sveta,
mentalno zaostali.
Možda malo pregrubo, ali opet. (Smeh)
Ovo se smatra najuzvišenijom
i najstrašnijom tajnom,
najdubljim i najsveobuhvatnijim pitanjem koje je čovek
u stanju da postavi.
Mučilo je i najveće mislioce.
Ludviga Vitgenštajna,
možda najvećeg filozofa 20-og veka,
je čudilo što svet uopšte postoji.
U svom ,,Traktatu'', u predlogu 4.66, zapisao je:
,,Misterija ne leži
u ustrojstvu sveta,
već u samom njegovom postojanju.''
Ako ne volite izreke koje smišljaju filozofi,
evo jednog naučnika.
Džon Arčibald Viler, jedan od najznačajnijih
fizičara 20-og veka,
koji je podučavao Ričarda Fejnmana
i izmislio izraz ,,crna rupa'',
je rekao: ,,Želim da znam
odakle kvantno,
odakle univerzum, odakle postojanje?''
A moj prijatelj Martin Amis -
izvinjavam se što pominjem toliko imena,
moraćete da se naviknete -
moj dobar prijatelj Martin Amis je jednom prilikom rekao
da nam fali nekih pet Ajnštajna
da odgonetnemo tajnu porekla univerzuma.
Ne sumnjam da večeras u publici
imamo pet Ajnštajna. Ima li koji Ajnštajn?
Podignite ruke. Ne? Ne? Ne?
Nema Ajnštajna? OK.
To uzvišeno pitanje, zašto postoji nešto, a ne ništa,
smo postavili u prilično kasnom periodu
razvoja ljudske misli.
Postavio ga je filozof Lajbnic
krajem 17-og veka;
Lajbnic je bio prilično pametan tip,
izmislio je diferencijalni račun
nezavisno od Isaka Njutna, otprilike u isto vreme,
i za Lajbnica to što postoji nešto, a ne ništa
i nije bila neka misterija.
U svom pogledu na metafiziku je bio,
ili se pretvarao da je, pravoslavni hrišćanin,
tako da mu je bilo očito zašto svet postoji:
Bog ga je stvorio.
Bog ga je zapravo stvorio iz ništavila.
Tolika je božija moć.
Nije mu trebao polazni materijal da bi stvorio svet.
Mogao je da ga stvori ni iz čega -
stvaranje ex nihilo.
Uzgred, u to danas
veruje većina Amerikanaca.
Za njih nema misterije postojanja.
Bog je sve napravio.
Hajde da to stavimo u jednačinu.
Nisam poneo slajdove pa moram da pokažem pantomimom.
Upotrebite maštu.
Dakle, Bog + ništa = svet.
Važi? Dakle, to je jednačina.
Ali možda ne verujete u Boga.
Možda ste ateisti okrenuti nauci,
ili niste okrenuti nauci ali ste opet ateisti i ne verujete u boga,
i ovo vam ne odgovara.
Uzgred, čak i ako verujete u jednačinu
da Bog + ništa = svet,
opet postoji problem:
zašto Bog postoji?
Bog ne postoji samo zato što to ima smisla,
sem ako verujete u ontološke tvrdnje,
a nadam se da nije tako jer one nemaju smisla.
Tako da je moguće da se Bog, ukoliko postoji,
pita: ,,Beskonačan sam, beskrajno moćan,
ali kako sam nastao?
(Smeh)
Kako bejah stvoren?''
Bog prića malo formalnijim jezikom.
(Smeh)
Jedna od teorija tvrdi da je Bogu dosadilo da pokušava
da reši tajnu svog postojanja,
pa je stvorio svet da bi se zabavio.
Ali, hajde da zaboravimo na Boga.
Ako izbacimo Boga
dobijamo: ________ + ništa = svet.
Ako ste budista,
to vam je dovoljno,
ali u suštini dobijamo
da je ništa = svet,
i zbog simetrije jednakosti,
znači da je svet = ništa. OK?
Za budiste svet i jeste jedno veliko ništa.
Samo jedna velika kosmička praznina.
Nama se čini da ima svega i svačega
zbog toga što smo robovi svojih požuda.
Ako se otarasimo požuda,
videćemo da je svet zapravo
praznina, ništavilo,
i upašćemo u srećno stanje nirvane,
koju su definisali kao
taman dovoljno života da uživamo u smrti. (Smeh)
Tako razmišljaju budisti.
Ali ja sam zapadnjak i još uvek me zanima
tajna mog postojanja, tako da mi ostaje
________ + -
samo što nije postalo ozbljno -
dakle, ________ + ništa = svet.
Šta da stavimo
na prazno mesto? Recimo. nauku?
Nauka nam najbolje otkriva prirodu stvarnosti,
a fizika je najosnovnija nauka.
Ona nam otkriva pravu prirodu stvarnosti,
ono što sam nazvao PIJSDS,
Prave I Jedine Sastavne Delove Svemira.
Znači da bi fizika mogla da popuni tu prazninu,
i zaista, od kraja 60-ih ili negde oko 1970,
fizičari pokušavaju da daju
čisto naučno objašnjenje
načina na koji je univerzum mogao
da nastane iz ništavila,
kvantni talas iz praznine.
Stiven Hoking je jedan od tih fizičara,
u skorije vreme i Aleks Vilenkin,
a sve ovo je učinio poznatim
još jedan vrstan fizičar i moj prijatelj,
Lorens Kraus, koji je napisao knjigu
pod nazivom ,,Svemir ni iz čega'',
i smatra da je objasnio -
Lorens je inače militantni ateista,
tako da je uklonio Boga iz priče.
Zakoni teorije kvantnih polja, najnoviji iskorak
u fizici, su u stanju da pokažu
kako iz čistog ništavila -
ni prostora, ni vremena, ni materije, ničega -
može da se stvori
zrnce lažnog vakuuma,
koje se zatim, putem čuda inflacije,
razvije u taj ogroman i raznoliki kosmos
koji nas okružuje.
U pitanju je stvarno genijalan scenario.
Teorijske je prirode. Fascinantan.
Ali mi kod njega
smeta sledeće:
gleda na svet poput religije.
Iako Lorens smatra da je ateista,
i dalje se drži religijskog pogleda na svet.
Za njega su zakoni fizike kao božije zapovesti.
Zakon teorije kvantnih polja za njega
predstavljaju "fiat lux", ,,Neka bude svetlost''.
Zakoni imaju nekakvu ontološku moć
kojom prazninu mogu
da ispune bićem.
Mogu da stvore svet ni iz čega.
Ali to je prilično primitivno gledište
na zakone fizike, zar ne?
Znamo da zakoni fizike predstavljaju
uopštene opise ponavljanja i pravilnosti
u svetu.
Ne postoje van granica sveta.
Nemaju nikakvu sopstvenu ontološku moć.
Nisu u stanju da stvore
svet iz ništavila.
To je veoma primitivno gledište
na naučne zakone.
Ako mi ne verujete,
poslušajte Stivena Hokinga.
I on je predložio model kosmosa koji je
sam sebi dovoljan -
nije mu potreban nikakav spoljni uzrok, nikakav tvorac -
i nakon što je to predložio,
Hoking je priznao da je i dalje u zabuni.
Rekao je da model čine samo jednačine.
Ali šta jednačinama udahne život
i stvori svet koji opisuju?
Bunilo ga je što
same jednačine nisu dovoljne
da odgonetnu tajnu postojanja.
Uostalom, čak i da su zakoni fizike u stanju to da učine,
zašto baš ovaj skup zakona?
Zašto baš teorija kvantnih polja koja govori
da univerzum ima određeni broj sila
i čestica itd.?
Zašto ne neki potpuno drugačiji skup zakona?
Postoje mnogi dosledni skupovi zakona.
Zašto ne odsustvo zakona? Zašto ne ništavilo?
Verovali ili ne,
fizičari dosta razmišljaju o ovom problemu,
i tu već zalaze u metafiziku
i kažu da je možda skup zakona
koji opisuje naš univerzum
samo jedan od niza skupova zakona
i da opisuje samo jedan deo stvarnosti,
ali možda svaki dosledan skup zakona
opisuje neki drugi deo stvarnosti,
i da tamo negde zapravo
i postoje svi mogući fizički svetovi.
A mi vidimo samo mali deo stvarnosti
koji opisuju zakoni teorije kvantnih polja,
ali postoje mnogi drugi svetovi,
delovi stvarnosti koje opisuju
sasvim drugačije teorije,
nezamislivo drugačiji od našeg,
nezamislivo egzotični.
Stiven Vajnberg, tvorac
standardnog modela fizike čestica,
je i sam uzeo u obzir ovu teoriju,
da sve moguće stvarnosti zaista postoje.
I jedan mlađi fizičar, Maks Tegmark,
smatra da postoje sve matematičke strukture,
a pošto sve što postoji u matematici
postoji i u stvarnosti,
znači da postoji izuzetno bogat multiverzum
koji obuhvata svaku logičnu mogućnost.
Ovakvim begom u metafiziku
fizičari i filozofi se zapravo
pozivaju na veoma staru ideju,
koja potiče od Platona.
Radi se o principu obilja,
ili lestvici prirode,
da stvarnost sadrži sve što je moguće.
Najdalje je što može
biti od ništavila.
Sada imamo dve krajnosti.
Sa jedne strane imamo ništavilo,
a sa druge imamo viđenje stvarnosti
koje obuhvata sve zamislive svetove:
najpotpuniju moguću stvarnost
i ništavilo kao najjednostavniju moguću stvarnost.
Ali šta se nalazi između te dve krajnosti?
Postoje razne međustvarnosti,
koje obuhvataju neke stvari, a neke ne.
Jedna od tih međustvarnosti
bi bila, recimo, matematički najelegantnija stvarnost,
koja isključuje sve što
nije elegantno, sve ružne asimetrije i tome slično.
Neki fizičari tvrde
da i živimo u najelegantnijoj stvarnosti,
Čini mi se da je Brajan Grin u publici.
On je napisao knjigu pod nazivom ,,Elegantni Univerzum''.
Tvrdi da je univerzum u kom živimo
matematički veoma elegantan.
Ne verujte mu. (Smeh)
Lepa je želja, i ja bih to voleo,
ali mi se čini da je neki dan priznao
da je univerzum prilično ružan.
Glupo je osmišljen,
ima previše nasumičnih parnih konstanti
i odnosa masa,
nepotrebnih grupa elementarnih čestica,
a šta je uopšte tamna energija?
Napravljen je od štapa i kanapa.
Uopšte nije elegantan. (Smeh)
Takođe postoji i najbolji od svih svetova
u etičkom smislu.
Sad se uozbiljite,
jer je ovo svet u kom svesna bića
ne pate bez potrebe,
u kom ne postoje
deca obolela od raka ili Holokaust.
Takvo je etičko poimanje.
U svakom slučaju, između ništavila
i najpotpunije stvarnosti postoje
razne posebne stvarnosti.
Ništavilo je posebno jer je najjednostavnije.
Zatim postoji najelegantnija moguća stvarnost.
I ona je posebna.
I najpotpunija moguća stvarnost je posebna.
Šta smo onda propustili?
Postoje i bezvezne,
obične stvarnosti
koje ni po čemu nisu posebne,
jednostavno su nasumične.
Beskrajno su daleko od ništavila,
ali nisu ni blizu potpunosti.
Mešavina su haosa i reda,
matematičke elegancije i ružnoće.
Ovakve stvarnosti bih opisao
kao beskrajan, osrednji, nepotpun rusvaj,
prosečnu stvarnost, kosmičku nemoguću misiju.
Ima li onda božanstva
u nekoj od ovih stvarnosti?
Moguće, ali ono nije savršeno
poput judeo-hrišćanskog božanstva.
To božanstvo nije dobronamerno i svemoguće.
Možda je 100% zlonamerno,
ali samo 80% delotvorno.
Čini mi se da to u suštini opisuje svet oko nas. (Smeh)
Zbog toga predlažem da je rešenje
misterije postojanja
to da je stvarnost u kojoj živimo
jedna od ovih običnih stvarnosti.
Stvarnost mora da bude nekakva.
Može ili da ne sadrži ništa,
ili sve, ili nešto između.
Ukoliko ima neku posebnu odliku,
na primer da je veoma elegantna ili potpuna
ili jednostavna poput ništavila,
tako nešto bi zahtevalo objašnjenje.
Ali ako je jedna od ovih nasumičnih, običnih stvarnosti,
za nju nema objašnjenja.
I zaista bih rekao
da živimo u takvoj stvarnosti.
Tako nam bar govori nauka.
Početkom nedelje smo
primili uzbudljive vesti. Radi se
o teoriji inflacije, koja predviđa beskrajnu,
neurednu, nasumičnu, besmislenu stvarnost,
poput penušavog šampanjca
koji beskrajno izvire iz boce.
Ogroman univerzum, mahom pust,
sa kutcima punim lepote i reda i mira.
Ovaj scenario inflacije je potvrđen
tako što su radio-teleskopi na Antarktiku
opazili tragove
gravitacionih talasa nastalih neposredno
pre Velikog praska.
Siguran sam da ste čuli za to.
Svakako mi se čini da postoje dokazi
da smo završili sa takvom stvarnosšću.
E sad, zašto bi vas za to bilo briga?
Pa - (Smeh) -
to pitanje, ,,Zašto svet postoji?''
to glavno pitanje se skoro rimuje
sa mnogo intimnijim pitanjem:
Zašto ja postojim? Zašto vi postojite?
Znate, to što postojimo je prilično neverovatno,
jer prema genetici postoji ogroman broj mogućih ljudi
ukoliko se izračuna u odnosu
na broj gena i alela i tako dalje.
Grub proračun pokazuje
da po genetici postoji
oko 10 na 10.000-ti mogućih ljudi.
To je negde između gugola i gugolpleksa.
A broj ljudi koji su zaista
postojali je između 50 i 100 milijardi,
zanemarljiv deo, tako da smo
svi dobili kosmičku lutriju.
Tu smo. Dobro.
U kakvoj onda stvarnosti želimo da živimo?
Je li to neka od posebnih stvarnosti?
Šta bi bilo da živimo u najelegantijoj mogućoj stvarnosti?
Zamislite egzstencijalni pritisak
da ispunimo očekivanja, da budemo
elegantni, da ne kvarimo prosek.
Ili, šta bi bilo da živimo u najpotpunijoj mogućoj stvarnosti?
Onda bi zasigurno postojali
jer u toj stvarnosti
postoji sve što je moguće,
ali bi naši izbori bili beznačajni.
Ako se patim da postupim moralno
i odlučim da učinim pravu stvar,
nema nikakve veze
jer postoji beskrajan broj
verzija mene koje
takođe postupaju ispravno
i beskrajan broj onih koje postupaju
pogrešno. Znači da su izbori koje
pravim beznačajni. Dakle, ne želimo da živimo
u takvoj posebnoj stvarnosti. Što se tiče ništavila,
u tom slučaju ne bismo sad razgovarali.
Tako da mislim da život u običnoj stvarnosti koja je osrednja,
sa dobrim i lošim delovima,
gde bi povećali dobre delove
i smanjili loše,
to bi moglo da da neku svrhu našem životu.
Univerzum je apsurdan,
ali opet možemo da mu damo svrhu,
a ova nije loša,
a i opšta osrednjost stvarnosti
ide rame uz rame sa osrednjosti
koju osećamo u sebi.
Znam da je osećate.
Znam da ste svi
posebni, ali ste opet potajno osrednji,
zar ne?
(Smeh) (Aplauz)
Sad možda mislite da je sva ta priča o tajni postojanja
samo prodavanje magle.
Ne čudi vas postojanje univerzuma,
i tu ste u dobrom društvu.
Bertrand Rasel je izjavio:
,,Rekao bih da svemir postoji, i to je to.''
Jednostavna činjenica.
Sidni Morgenbeser, koji mi je predavao na univerzitetu
Kolumbija, veliki filozof,
je na pitanje: ,,Profesore
Morgenbeser, zašto postoji nešto, a ne ništa?''
odgovorio: ,,Pa i da ne postoji ništa,
opet vam ne bi bilo po volji.''
Znači - (Smeh) - OK.
Znači niste zapanjeni. Baš me briga.
Ali ću vam za kraj reći nešto
što če vas sigurno zapanjiti,
jer je zapanjilo sve genijalne, divne ljude
koje sam upoznao na ovoj konferenciji,
a to je sledeće:
Nikad u životu nisam imao mobilni telefon.
Hvala na pažnji.
(Smeh) (Aplauz)