Jag åkte på en lång biltur i somras,
det var fantastiskt och jag lyssnade
på den underbara Isabel Wilkersons "The Warmth of Other Suns."
Den återger hur sex miljoner svarta människor
flyr Södern mellan 1915 och 1970
i jakt på ett avbrott från all brutalitet
och på väg mot bättre möjligheter
längre norrut.
Och den var full av berättelser om motståndskraften och briljansen
hos afroamerikanerna,
samtidigt var det väldigt svårt att lyssna till alla berättelser om fasorna,
och om ödmjukheten, och om alla förödmjukelser.
Det var särskilt svårt att höra om slagen och bränningarna
och lynchningarna av svarta män.
Och jag sa "Vet du, det här är lite för djupt.
Jag behöver en paus, jag slår på radion."
Jag slog på radion, och där var det:
Ferguson, Missouri,
Michael Brown,
18-årig svart man, obeväpnad,
skjuten av en vit polisman, låg död på marken
med blodet rinnande i fyra timmar
alltmedan hans farmor och små barn och hans grannar tittade på i fasa,
och jag tänkte...
Här är det igen.
Det här våldet, den här brutaliteten gentemot svarta män
har pågått i århundraden.
Jag menar, det är samma berättelse. Det är bara olika namn.
Det kunde ha varit Amadou Diallo.
Det kunde ha varit Sean Bell.
Det kunde ha varit Oscar Grant.
Det kunde ha varit Trayvon Martin.
Det här våldet, den här brutaliteten,
är verkligen någonting som ingår i vår nationella själ.
Det är en del av vår kollektiva historia.
Vad ska vi göra åt det?
Ni vet, den där delen av oss som fortfarande korsar gatan
till andra sidan, låser dörrarna,
greppar handväskorna,
när vi ser unga svarta män?
Den delen.
Jag menar, jag vet att vi inte skjuter ner människor på gatan,
men jag menar att samma stereotyper och fördomar
som ligger till grund för den sortens tragiska händelser
finns i oss.
Vi har också tränats i dem.
Jag tror att vi kan förhindra den här sortens händelser,
de här "Fergusonarna" från att inträffa,
genom att titta inåt och vara villiga att förändra oss själva.
Så jag har en uppmaning till er att handla.
Det finns tre saker som jag idag vill föreslå oss att tänka på
som sätt att förhindra att Ferguson inträffar igen;
tre saker som jag tror kommer att hjälpa oss
reformera våra bilder av unga svarta män;
tre saker som jag hoppas, utöver att skydda dem,
också kommer att öppna världen så att de kan frodas.
Kan ni föreställa er det?
Kan ni föreställa er vårt land omfamna unga svarta män,
se dem som en del av vår framtid, ge dem den sortens öppenhet,
den sortens nåd som vi ger till människor vi älskar?
Hur mycket bättre skulle våra liv vara? Hur mycket bättre skulle vårt land vara?
Låt mig börja med nummer ett.
Vi måste ta oss ut ur förnekelsen.
Vi behöver inte...
Sluta försöka vara bra människor.
Vi behöver riktiga människor.
Vet ni, jag jobbar mycket med mångfald,
och folk kommer ibland fram till mig i början av workshopen.
De säger, "Åh, Fröken mångfaldsdamen, vi är så glada att du är här" -
(Skratt)
"Men vi har inte ett fördomsfullt ben i hela kroppen."
Och jag säger, "Verkligen?
För jag gör det här jobbet varje dag och jag ser alla mina fördomar."
Jag menar, för inte allt för länge sen satt jag på ett flygplan och hörde
en kvinnlig pilots röst i högtalarna,
och jag blev så exalterad, så upphetsad.
Jag tänkte, "JA, kvinnor, vi rockar!
Nu är vi i stratosfären!"
Allt var bra, och sen började det bli turbulent och skumpigt,
och jag tänkte,
"Jag hoppas att hon kan köra."
(Skratt)
Jag vet. Eller hur!
Men jag fattade inte ens att det var en fördom
förrän jag var på väg åt andra hållet; där alltid en kille kör
och det är turbulent och skumpigt,
och jag har aldrig haft problem med förtroendet för den manlige föraren.
Piloten är bra.
Här är problemet.
Om du frågar mig uttryckligen, så svarar jag, "Kvinnlig pilot: häftigt."
Men det visar sig att när saker blir läskiga
och lite jobbiga, lite riskabla,
så lutar jag mig mot en fördom som jag inte ens visste att jag hade.
Ni vet, snabba flygplan i luften,
jag vill ha en kille.
Det är min standardinställning.
Män är min standardinställning.
Vem är din standardinställning?
Vem litar du på?
Vem är du rädd för?
Vem känner du outtalat ett samband med?
Vem springer du bort ifrån?
Jag ska berätta vad vi har lärt oss.
Det implicita associationstestet, som mäter undermedvetna fördomar,
kan du göra online.
Fem miljoner människor har gjort testet.
Det visar sig att vår standard är vit.
Vi gillar vita människor.
Vi föredrar vitt, vad menar jag med det?
När folk förevisas bilder av svarta män och vita män
är vi snabbare på att associera
bilden med ett positivt ord, den vita personen med ett positivt ord,
än vi är när vi försöker associera
positivt med ett svart ansikte och vice versa.
När vi ser ett svart ansikte,
är det lättare för oss att koppla ihop svart med negativt
än det är att koppla ihop vitt med negativt.
Sjuttio procent av de vita människor som har gjort testet föredrar vitt.
Femtio procent av de svarta människor som har gjort testet föredrar vitt.
Ni förstår, vi var alla utomhus när föroreningen läckte ut.
Vad gör vi åt det faktum att vår hjärna automatiskt associerar?
Ni vet, en av de saker som ni antagligen tänker på,
och ni tänker antagligen, vet du vad
jag ska helt enkelt fördubbla min färgblindhet.
Japp, jag ska förnya det.
Jag tänker ge er ett förslag: nej.
Vi har kommit så långt som vi kan komma med att försöka förändra
genom att försöka att inte se färg.
Problemet var aldrig att vi såg färg. Det var vad vi gjorde när vi såg färgen.
Det är ett falskt ideal.
Och medan vi är upptagna med att låtsas att vi inte ser,
så är vi inte medvetna om de sätt genom vilka rasskillnader
förändrar människors möjligheter, som hindrar dem från att frodas,
och ibland ger dem en för tidig död.
Så faktum är, vad forskarna säger är att:
Aldrig. Tänk inte ens på färgblindhet.
Vad de faktiskt föreslår är att
stirra på fantastiska svarta människor,
(Skratt)
Se dem rakt i ansiktet och memorera dem,
för att när vi tittar på fantastiska människor som är svarta
så hjälper det oss att koppla ifrån associationen
som automatiskt sker i hjärnan.
Varför tror ni att jag visar upp dessa vackra svarta män bakom mig?
Det fanns så många, jag fick ta bort några.
Okej, så här är det: Jag försöker återställa
era automatiska associationer om vilka svarta män är.
Jag försöker påminna er
om att unga svarta män växer upp till fantastiska mänskliga varelser
som har förändrat våra liv och gjort dem bättre.
Så här är det.
Den andra möjligheten i vetenskap,
och den ändrar bara tillfälligt våra automatiska slutsatser,
men en sak vi vet är att om du tar
en avskyvärd vit person som du känner,
och visar upp den bredvid en färgad person,
en svart person, som är sagolik,
så kan också det ibland radera den automatiska associationen.
Så tänk, Jeffrey Dahmer och Colin Powell.
Stirra på dem bara, eller hur? (Skratt)
Men det här är grejerna. Gå nu och leta efter din fördom.
Snälla, snälla, bara ta er ut ur förnekelsen och leta efter annan data
som kan bevisa att era gamla stereotyper
faktiskt är fel.
Okej, så det var nummer ett, nummer två:
Vad jag vill säga är:
Rör er mot unga svarta män istället för ifrån dem.
Det är inte det svåraste att göra,
men det är också...
Det är en av de saker
som ni måste göra medvetet och avsiktligt.
Vet ni, jag var på Wall Street...
Eller, i området, en gång för, kanske, ja flera år sen
och jag var med en kollega, och hon är verkligen underbar
och hon jobbar med mångfald med mig och hon är färgad, hon är korean.
Och vi var utomhus, det var sent på kvällen,
och vi undrade så smått vart vi var på väg, vi var vilse.
Jag såg en människa på andra sidan gatan, och jag tänkte "Perfekt, en svart kille."
Jag gick emot honom utan att ens tänka på det.
Och hon säger, "Oj, det var intressant..."
Killen på andra sidan gatan var svart.
Jag tänker att svarta killar generellt sett vet vart de är på väg.
Jag vet inte precis varför jag tänker så, men det är vad jag tänker.
Så hon sa, "Oj, tänkte du 'Hurra! En svart kille'?"
Hon sa, "Jag tänkte, 'Oj... En svart kille.'"
Åt andra hållet. Samma behov, samma kille, samma kläder,
samma tid, samma gata, olika reaktion.
Hon sa, "Jag skäms, jag är mångfaldskonsult.
Jag gjorde 'Svart kille'-grejen, jag är en färgad kvinna. Herregud!"
Och jag sa, "Vet du vad? Snälla, nu behöver vi slappna av en smula."
Jag menar, ni måste inse att jag har en historia med svarta killar.
(Skratt)
Min pappa är en svart kille, förstår ni vad jag menar?
Jag har en svart son som är 1,95, jag gifte mig med en svart kille.
Min "Svart kille"-grej är så bred och så djup
att jag i princip kan sortera och lista ut vem den svarta killen är,
och han var min svarta kille.
Han sa, "Ja mina damer, jag vet vart ni är på väg, jag följer er dit."
Ni vet, fördomar är berättelser som vi hittar på om människor
innan vi vet vilka de faktiskt är.
Men hur ska vi kunna få veta vilka de är
när vi har lärt oss att undvika dem och vara rädda för dem?
Så jag vill säga åt er att gå obehaget till mötes.
Jag ber er inte att ta galna risker.
Jag menar, inventera bara,
utöka era personliga och professionella cirklar.
Vem finns i din cirkel?
Vem fattas?
Hur många autentiska relationer
har du med unga svarta människor, folk, män, kvinnor?
Eller någon annan stor skillnad mot vem du är
hur du "rullar", så att säga?
För vet du vad? Kolla in din periferi.
Det kanske finns någon på jobbet, i klassrummet,
i kyrkan eller motsvarande, någonstans finns det en svart kille där.
Du är trevlig, du säger hej.
Jag ber er att gå djupare, närmare, längre och bygga den sortens relationer,
den sortens vänskaper som faktiskt gör att du ser hela människan
och verkligen tar bort alla stereotyper.
Jag vet att några av er där ute,
jag vet, för jag själv har några vita vänner som kommer att säga,
"Du har ingen aning om hur tafatt jag känner mig.
Jag tror inte att det här kommer att funka för mig,
jag vet att jag kommer att paja det här."
Okej, kanske, men det här handlar inte om perfektion, det handlar om samband.
Och du kommer inte att bli bekväm förrän du ser till att bli obekväm.
Jag menar, det är bara att göra det.
Och unga svarta män, vad jag säger är
att om någon kommer mot dig, genuint och autentiskt, ta emot inbjudan.
Alla är inte ute efter dig.
Leta efter de människorna som kan se din mänsklighet.
Vet du, det är empatin och medkänslan
som kommer ur relationer med människor som inte är som du.
Nånting väldigt mäktigt och vackert sker:
Du börjar inse att de är du,
att de är en del av dig, att de ingår i din familj,
och då slutar vi att vara åskådare
och vi blir aktörer, och vi blir förespråkare,
och vi blir allierade.
Så kliv ut ur din bekvämlighet in i en större, ljusare sak,
därför att det är på så sätt vi kan förhindra att Ferguson sker igen.
Det är på så sätt vi skapar en gemenskap där alla,
särskilt unga svarta män, kan frodas.
Så den här sista grejen kommer att vara svårare,
det vet jag, men jag kommer att föreslå det i alla fall.
När vi ser något, så måste vi ha modet att säga något,
även till människor vi älskar.
Ni vet, det är dags för semester och det kommer ett tillfälle
när vi sitter runt bordet och har trevligt.
Många av oss kommer i alla fall ha semester
och du måste lyssna på konversationerna runt bordet.
Du börjar säga saker som att "Mormor är trångsynt."
(Skratt)
"Farbror Joe är rasist."
Och ni vet, vi älskar mormor och vi älskar farbror Joe, det gör vi
Vi vet att de är bra människor, men vad de säger är fel.
Vi behöver kunna säga någonting,
för vet ni vilka fler som sitter vid bordet?
Barnen sitter vid bordet.
Så undrar vi varför fördomarna inte dör, utan går vidare till nästa generation?
För att vi inte säger någonting.
Vi måste våga säga, "Mormor, vi kallar inte folk för det längre."
"Farbror Joe, det är inte sant att han förtjänade det.
Ingen förtjänar det."
Och vi måste vara villiga
att inte skydda våra barn från den fula rasismen
när svarta föräldrar inte har lyxen att göra det,
särskilt de som har unga svarta söner.
Vi måste ta våra ljuvliga raringar,
vår framtid,
och vi måste berätta för dem att vi har ett fantastiskt land med otroliga ideal,
vi har jobbat otroligt hårt och vi har rönt några framgångar,
men vi är inte färdiga.
Vi har fortfarande det här gamla i oss,
om överlägsenhet, och det får oss
att införliva det ännu längre in i våra institutioner
och vårt samhälle och generationer.
Och det skapar hopplöshet och åtskillnader
och en förödande devalvering av unga svarta män.
Vi kämpar fortfarande, måste du säga dem,
med att se både färgen
och karaktären hos unga svarta män,
men att du, och du förväntar dig att de,
är en del av kraften för förändring i samhället
som kommer att stå emot orättvisor och som är villig, mer än något annat,
att skapa ett samhälle där unga svarta män kan ses för allt vad de är.
Så många fantastiska svarta män,
de som är de mest fantastiska statsmän som någonsin har levt,
modiga soldater,
enastående, hårt slitande arbetare.
Det här är människor som är mäktiga predikanter.
De är otroliga vetenskapsmän och konstnärer och författare.
De är dynamiska komiker.
De är kärleksfulla morfäder,
omtänksamma söner.
De är starka fäder,
och de är unga män med egna drömmar.
Tack.
(Applåder)