Democrația.
În Occident,
facem o greșeală colosală considerând-o subînțeleasă.
Nu vedem democrația
ca fiind cea mai fragilă floare, ceea ce este cu adevărat,
ci o vedem ca parte a construcției societății noastre.
Avem tendința să ne gândim la ea ca fiind un dat intransigent.
În mod eronat credem că e dată inevitabil de capitalism.
Nu este așa.
Lee Kuan Yew din Singapore și marii săi imitatori de la Beijing
au demonstrat fără niciun dubiu
că e pe deplin posibil să avem capitalism înfloritor,
creșteri spectaculoase,
în timp ce viața politică rămâne tot fără democrație.
Într-adevăr, democrația se retrage în ograda noastră,
aici, în Europa.
Anul acesta, ca reprezentant al Greciei --
al noului guvern grec proaspăt ales --
în Eurogrup ca Ministru de Finanțe,
mi s-a spus în termeni fără echivoc că democrația națiunii noastre,
alegerile,
nu poate fi lăsată să interfereze
cu politicile economice ce se implementează în Grecia.
În acel moment, am simțit
că nici nu se putea justifica mai bine un Lee Kuan Yew
sau Partidul Comunist Chinez,
chiar niște prieteni mai recalcitranți care îmi tot spuneau
că democrația va fi suspendată îndată ce va amenința să schimbe ceva.
Aici, în această seară, vreau să vă prezint
un caz economic de democrație autentică.
Vreau să vă invit alături de mine în a crede din nou
că Lee Kuan Yew,
Partidul Comunist Chinez
și chiar și Eurogrupul
se înșeală dacă cred că ne putem dispensa de democrație,
că avem nevoie de o democrație autentică vibrantă
și că fără democrație
societatea va fi mai urâtă,
viitorul, sumbru
și minunata noastră tehnologie, deșartă.
Vorbind de pierderi,
dați-mi voie să vă indic un paradox interesant
ce amenință economia în acest moment.
Îl numesc paradoxul munților gemeni.
Un munte e de înțeles --
îl știți, îl recunoașteți --
e muntele de datorii ce-și aruncă umbra puternic
asupra Statelor Unite, a Europei și a întregii lumi.
Cu toții cunoaștem muntele datoriilor,
dar puțini îl pot discerne pe fratele lui geamăn.
E muntele lichidităților leneșe
din buzunarele bogaților și corporațiilor,
prea îngroziți să le investească
în activități productive ce pot genera venituri
prin care să se poată stinge muntele datoriilor
și care să poată produce lucrurile de care umanitatea are mare nevoie,
de pildă energie verde.
Și acum, permiteți-mi să vă dau două cifre.
În ultimele trei luni,
în Statele Unite, Marea Britanie și Zona Euro,
am investit, în total, 3,4 trilioane de dolari
pe bunuri ce produc bogăție,
cum ar fi: parcuri industriale, mașini,
birouri, școli,
drumuri, căi ferate etc.
3,4 trilioane pare a fi o sumă mare
până când se compară cu cele 5,1 trilioane
aruncate în aceleași țări
în instituțiile financiare
ce nu au făcut absolut nimic în aceeași perioadă,
exceptând faptul că au umflat bursele și costurile locuințelor.
Muntele datoriilor și muntele lichidităților leneșe
formează două vârfuri gemene ce nu reușesc să se anihileze reciproc
prin mecanismele normale ale pieței.
Ca rezultat, salariile stagnează,
peste un sfert dintre cei între 25 și 54 de ani
din America, Japonia și Europa fără loc de muncă.
În consecință, scăderea cererii în ansamblu
ceea ce, într-un cerc vicios infinit,
întărește pesimismul investitorilor
care, temându-se de cererea scăzută, nu investesc --
exact ca și tatăl lui Oedip care, temându-se de profeția Oracolului
cum că fiul său va crește și-l va ucide,
fără să realizeze a asigurat condițiile
ce au dus la uciderea sa de către fiul său, Oedip.
Aici mă cert eu cu capitalismul.
Resursele sale ce se pierd,
tot acest capital leneș,
ar trebui energizate pentru a îmbunătăți viețile oamenilor,
pentru dezvoltarea talentului uman
și chiar pentru a finanța dezvoltarea tehnologică,
tehnologiile verzi,
esențiale pentru salvarea planetei.
Oare am dreptate când cred că democrația poate fi răspunsul?
Așa cred, dar înainte de-a trece mai departe,
ce înțelegem prin democrație?
Aristotel a definit democrația
ca o construcție în care oamenii liberi și săracii,
fiind majoritari, controlează guvernarea.
Sigur, democrația ateniană excludea prea multă lume.
Femeile, emigranții și, desigur, sclavii.
Dar ar fi greșit
să anulăm semnificația democrației ateniene antice
pe baza celor care erau excluși.
Ceea ce era pertinent,
și continuă să fie, în democrația ateniană antică
era includerea lucrătorilor săraci
care nu doar că au obținut dreptul de a vorbi liber,
ci, mai important, crucial,
au obținut dreptul de implicare în viața politică,
conferindu-le același cuvânt
în luarea deciziilor cu privire la problemele de stat.
Sigur, democrația ateniană nu a durat prea mult.
Ca și lumânarea cu lumină puternică, ea s-a consumat repede.
Și sigur, democrațiile liberale de azi nu-și au rădăcinile în Atena antică.
Ele își au rădăcinile în Magna Carta,
în Revoluția Glorioasă de la 1688,
în constituția americană.
În timp ce democrația ateniană punea accent pe cetățeanul fără stăpân
și acordarea de putere lucrătorilor săraci,
democrațiile noastre liberale se bazează pe tradiția Magna Carta
care era, înainte de toate, un privilegiu al stăpânilor.
Democrația liberală a ieșit la suprafață doar când a fost posibilă
separarea completă a sferei politice de sfera economică,
pentru a restrânge procesul democratic în totalitate în sfera politică,
lăsând sfera economică --
lumea corporațiilor, dacă vreți --
ca o zonă fără democrație.
În democrațiile de astăzi,
în momentul în care a început
separarea economicului de politic,
între cele două a început o luptă inexorabilă, epică.
sfera economică colonizând-o pe cea politică,
servindu-se de puterea sa.
V-ați pus întrebarea de ce politicienii nu mai sunt ceea ce au fost?
Nu pentru că le-a degenerat ADN-ul.
(Râsete)
Mai degrabă deoarece azi se poate guverna fără a fi la putere,
căci puterea a migrat din sfera politică în cea economică
care e separată.
Într-adevăr,
am vorbit despre cearta mea cu capitalismul.
Dacă te gândești bine,
seamănă puțin cu o populație de prădători
care își decimează prada cu atâta succes
încât, în final, ajunge să sufere de foame.
La fel, economicul a colonizat și canibalizat politicul
într-o așa măsură, încât se autosubminează,
ceea ce duce la criză economică.
Crește puterea corporațiilor,
bunurile politicului se devalorizează,
inegalitatea crește,
cererea per ansamblu scade
și directorii corporațiilor sunt prea speriați să-și investească capitalul.
Cu cât reușește mai mult capitalismul să scoată demosul din democrație,
cu atât mai înalți sunt munții gemeni
și cu atât mai mari sunt pierderile de resurse umane
și de bogății ale umanității.
Clar, dacă este așa,
sferele economică și politică trebuie reunite
și e mai bine ca aceasta să se facă sub controlul demos-ului,
ca în Atena antică, dar fără sclavi
și fără excluderea femeilor și emigranților.
Aceasta nu este o idee originală.
Stânga marxistă a avut-o acum 100 de ani
și nu a funcționat prea bine, nu-i așa?
Lecția pe care am învățat-o din căderea sovietică
e că doar un miracol poate împuternici sărăcimea muncitoare,
ca în Atena antică,
fără a se crea noi forme de brutalitate și risipă.
Dar există o soluție:
eliminarea sărăcimii muncitoare.
Capitalismul face asta
înlocuind muncitorii prost plătiți cu procese automate, androizi, roboți.
Problema e că atâta timp cât economicul e separat de politic,
automatizarea duce la înălțarea munților gemeni,
la creșterea risipei
și la adâncirea conflictelor sociale,
inclusiv --
și cred că în curând --
în locuri ca și China.
Deci trebuie reconfigurat totul,
trebuie reunite sferele economică și politică,
dar ar fi mai bine să o facem prin democratizarea sferei reunite,
de nu vrem să sfârșim într-o hiper-autocrație nebună de supraveghere
ce ar face ca filmul Matrix să pară un documentar.
(Râsete)
Întrebarea nu este dacă va supraviețui capitalismul
inovațiile tehnologice.
Întrebarea mai interesantă
e dacă după capitalism urmează ceva asemănător distopiei din Matrix
sau ceva ce va fi mai aproape de o societate de tip Star Trek,
în care mașinile îi servesc pe oameni
și oamenii își angajează energiile în explorarea Universului
și în lungi dezbateri despre sensul vieții
într-o Agora high-tech de tip atenian antic.
Cred că ne putem permite să fim optimiști.
Dar ce trebuie să facem,
cum ar fi
să avem utopie de tip Star Trek în locul distopiei de tip Matrix?
În termeni practici,
permiteți-mi să vă expun pe scurt
câteva exemple.
La nivel de anteprenoriat,
imaginați-vă o piață de capital
în care se câștigă capital pe măsura muncii
și în care capitalul te urmează de la un loc de muncă la altul,
de la o companie la alta,
și compania --
oricare ar fi cea la care lucrezi la un moment dat --
este deținută exclusiv de cei care lucrează în ea în acel moment.
Astfel toate ramurile de venit din capital, din profit
și însuși conceptul de lucru pentru salariu devin depășite.
Nu mai există separația dintre cei care dețin compania, dar nu lucrează în ea
și cei care lucrează în ea dar nu o dețin,
nu mai există luptă între capital și muncă,
dispare prăpastia dintre investiții și economii,
chiar nu se mai înalță cei doi munți gemeni.
La nivel de politică economică globală,
imaginați-vă pentru o clipă
că monedele noastre naționale au o rată de schimb liberă
cu o valută digitală universală, globală
emisă de Fondul Monetar Internațional,
grupul G-20,
în folosul umanității.
Mai imaginați-vă
că întregul volum de comerț internațional e denominat în această valută --
să o numim „cosmos”,
în unități de cosmos --
fiecare națiune fiind de acord să verse într-un fond comun
o sumă de unități de cosmos proporțională cu deficitul țării
sau chiar cu surplusul comercial al țării.
Și imaginați-vă că fondul se utilizează pentru investiții în tehnologii verzi,
în special în părțile lumii în care finanțarea investițiilor e rară.
Nu este o idee nouă.
E ceea ce a propus, de fapt, John Maynard Keynes
în 1944 la conferința Bretton Woods.
Problema era
că atunci nu exista tehnologia necesară implementării.
Acum o avem,
în special în contextul reunificării sferei politico-economice.
Lumea pe care v-o descriu
este în același timp libertariană,
prin faptul că are ca prioritate puterea individului,
marxistă,
dat fiind că va trimite la coșul de gunoi al istoriei
diviziunea între capital și muncă,
și keynesiană,
keynesiană la nivel global.
Dar înainte de toate,
e o lume în care ne vom putea imagina o democrație adevărată.
Va veni o astfel de lume?
Sau ne vom cufunda într-o distopie de tip Matrix?
Răspunsul stă în alegerea politică pe care o vom face la nivel colectiv.
E alegerea noastră
și ar fi mai bine să o facem în mod democratic.
Mulțumesc.
(Aplauze)
Bruno Giussani: Yanis ...
În autobiografie te-ai descris a fi un marxist libertarian.
Ce relevanță are analiza lui Marx în zilele noastre?
Yanis Varoufakis: Dacă a existat orice relevanță în ceea ce tocmai am zis,
atunci Marx e relevant.
Căci întregul argument al reunificării politico-economice este --
dacă nu o facem,
inovația tehnologică va crea
o cădere masivă în cererea globală,
ceea ce Larry Summers numește „stagnare seculară”.
Cu această criză ce migrează dintr-o parte a lumii în alta,
așa cum se întâmplă acum,
ea va destabiliza nu doar democrațiile noastre,
ci chiar și lumea emergentă care nu e atât de curioasă de democrația liberală.
Dacă această analiză e corectă, Marx e absolut relevant.
Dar la fel e și Hayek,
de aceea sunt un marxist libertarian,
la fel e și Keynes,
de aceea sunt într-o confuzie totală.
(Râsete)
BG: Așa este și, posibil, acum și noi suntem.
(Râsete)
(Aplauze)
YV: De nu ești în confuzie, nu gândești, OK?
BG: Foarte adevărat, un limbaj de filozof foarte grec ---
YV: De fapt a spus-o Einstein --
BG: În discurs ai menționat Singapore și China
și seara trecută, la cina vorbitorilor,
ai exprimat o opinie dură vizavi de modul în care privește Vestul China.
Ai vrea să o împărtășești?
YV: E o mare ipocrizie.
În democrațiile noastre liberale, avem doar ceva asemănător democrației.
E pentru că, așa cum am zis, avem democrație
doar în sfera politică,
lăsând sfera în care se petrece toată acțiunea,
sfera economică,
o zonă total lipsită de democrație.
Într-un fel,
dacă pot să vă provoc,
China de azi e mai aproape de Britania din secolul XIX.
Pentru că, rețineți,
avem tendința să asociem liberalismul cu democrația --
greșit, din punct de vedere istoric.
Liberalismul, liberalul e ca John Stuart Mill.
John Stuart Mill era sceptic cu privire la procesul democratic.
Ce se vede azi în China e un proces foarte asemănător
cu ce a fost în Britania în timpul Revoluției Industriale,
mai ales în timpul tranziției de la prima la a doua.
Să critici China
pentru că face ce a făcut Vestul în secolul al XIX-lea
e plin de ipocrizie.
BG: Sunt sigur că multă lume de aici se întreabă despre experiența ta
ca Ministru de Finanțe al Greciei, de la începutul acestui an.
YV: Știam că urmează asta.
BG: Da.
BG: Acum, la șase luni,
cum vezi retrospectiv prima jumătate a anului?
YV: Extrem de incitant, din punct de vedere personal
și foarte dezamăgit
pentru că am avut ocazia de a reașeza Zona Euro.
Nu doar Grecia, Zona Euro.
Puteam să lăsăm autoamăgirea
și negarea constantă a faptului că exista --
și există o linie de ruptură masivă
în arhitectura Zonei Euro,
ce amenință, masiv, întregul proces al Uniunii Europene.
Am avut ocazia pe baza programului grec --
care, apropo,
a fost primul program ce manifestă această negare --
să îndreptăm lucrurile.
Și, din păcate,
puterile din Zona Euro,
din Eurogrup,
au ales să mențină această negare.
Dar știți ce se întâmplă.
E experiența Uniunii Sovietice.
Dacă încerci să menții
un sistem economic cu o arhitectură neviabilă
prin voință politică și autoritarism,
poate că reușești să-l prelungești,
dar când vine schimbarea,
aceasta se întâmplă foarte brusc și catastrofic.
BG: Ce fel de schimbări prevezi?
YV: Păi, fără dubii,
dacă nu schimbăm arhitectura Zonei Euro,
aceasta nu are viitor.
BG: Ai făcut vreo greșeală ca Ministru de Finanțe?
YV: În fiecare zi.
BG: De exemplu? YV: Oricine privește retrospectiv --
(Aplauze)
Serios acum.
Orice Ministru de Finanțe, de fapt de orice altceva,
dacă spune după șase luni de lucru,
mai ales într-o situație atât de stresantă,
că nu a făcut nicio greșeală, e o persoană periculoasă.
Sigur, am făcut greșeli.
Cea mai mare greșeală a fost semnarea cererii
de prelungire a acordului de împrumut,
la sfârșitul lunii februarie.
Credeam că există un interes autentic din partea creditorilor
în a găsi un numitor comun.
Nu exista așa ceva.
Erau interesați doar de prăbușirea guvernului nostru
pentru că nu voiau să aibă de-a face
cu liniile de ruptură ce străbat Zona Euro.
Și pentru că nu voiau să recunoască
faptul că timp de cinci ani au implementat un program catastrofic în Grecia.
Am pierdut o treime din PIB-ul nominal.
Mai rău decât în Marea Depresie.
Și nimeni nu și-a spălat rușinea,
din troica creditorilor care ne-au impus această politică,
zicând: „A fost o greșeală colosală.”
BG: Cu toate acestea și în ciuda agresivității discursului,
se pare că ai rămas pro-european.
YV: Absolut.
Critica mea la Uniunea Europeană și la Zona Euro
vine din partea unei persoane trup și suflet europene.
Cea mai mare frică a mea e că Zona Euro nu va supraviețui.
Căci, de nu supraviețuiește,
forțele centrifuge ce se vor declanșa
vor fi demonice
și vor distruge Uniunea Europeană.
Iar asta va fi o catastrofă nu doar pentru Europa,
ci pentru economia globală.
Probabil că suntem cea mai mare economie a lumii.
Și dacă ne permitem
să cădem pe o traiectorie a postmodernismului anilor '30,
ceea ce, mi se pare mie, e ceea ce facem,
aceasta va fi în detrimentul
generațiilor viitoare, atât în Europa, cât și în afara ei.
BG: Credem cu tărie că te înșeli în această privință.
Yanis, mulțumesc că ai venit la TED.
YV: Mulțumesc.
(Aplauze)