Dacă viața ta ar fi o carte
și tu ai fi autorul,
cum ai vrea să se desfășoare povestea ta?
Asta e întrebarea care mi-a schimbat viața pentru totdeauna.
Crescând în fierbintele deșert din Las Vegas
tot ce îmi doream era să fiu liberă.
Visam cu ochii deschiși să călătoresc prin lume,
trăind într-un loc unde ninge,
și îmi imaginam toate poveștile
pe care urma să le spun.
La vârsta de 19 ani,
următoarea zi după ce am absolvit liceul,
m-am mutat într-un loc unde ningea
și am devenit maseuză terapeut.
Pentru această slujbă tot ce aveam nevoie erau mâinile mele
și masa de masaj lângă mine
și aș fi putut merge oriunde.
Pentru prima data în viața mea,
mă simțeam liberă, independentă
și în control total asupra vieții mele.
Asta până când viața mea a luat o întorsătură.
Am plecat de la muncă într-o zi
cu ceva ce părea a fi o gripă
și în mai puțin de 24 de ore
eram la spital
ținută în viață cu ajutorul aparatelor
cu șansă de supraviețuire mai mică de 2%.
Abia peste câteva zile,
pe când zăceam în comă
doctorii m-au diagnosticat
cu meningită bacteriană,
o infecție sangvină ce putea fi prevenită cu un vaccin.
Pe durata a două luni și jumătate
mi-am pierdut splina, rinichii,
auzul cu urechea stângă
și ambele picioare mai jos de genunchi.
Când părinții m-au scos din spital în scaunul cu rotile
mă simțeam ca și cum fusesem reasamblată bucată cu bucată
ca o păpușă mozaic.
Credeam că ce-i mai rău se terminase
până când mi-am văzut picioarele
pentru prima dată.
Gambele erau bucăți groase de metal
cu țevi înșurubate la glezne
și un picior din cauciuc galben
cu o linie de cauciuc trasată de la degetul mare la gleznă
asemănătoare unei vene.
Nu știam la ce să mă aștept,
dar nu mă așteptam la asta.
Cu mama lângă mine
și cu ochii plini de lacrimi,
m-am sprijinit pe acele picioare grosolane
și m-am ridicat.
Erau atât de dureroase și restrictive
încât tot ce puteam gândi era
cum voi putea călători în jurul lumii cu astea?
Cum aș fi putut vreodată trăi
acea viață plină de aventuri și povești
cum mi-am dorit dintotdeauna?
Și cum puteam să mai practic snowboard din nou?
În acea zi, am mers acasă, m-am târât în pat
și așa a arătat viața mea următoarele câteva luni:
leșinată, fugind de realitate,
cu picioarele odihnindu-se lângă mine,
Eram total devastată psihic și fizic.
Dar știam că pentru a merge înainte,
trebuia să scap de vechea Amy
și să învăț s-o accept pe noua Amy.
Și atunci mi-am dat seama
că nu mai trebuia să fiu de 1 metru 54.
Puteam fi cât de înaltă voiam!
(Râsete) (Aplauze)
Sau cât de scundă voiam, depinzând cu cine mă întâlneam.
(Râsete)
Și dacă aș mai fi practicat snowboard,
picioarele nu mi-ar mai fi înghețat.
(Râsete)
Și cel mai bine, mă gândeam,
era că îmi pot face picioarele de dimensiunea tuturor pantofilor
care erau la reducere. (Râsete)
Și asta am făcut!
Deci erau și avantaje.
În acest moment m-am întrebat
acea întrebare definitorie:
Dacă viața mea ar fi o carte
și eu aș fi autorul,
cum aș vrea să se desfășoare povestea?
Și am început să visez cu ochii deschiși.
Visam ca atunci când eram mică
și mă imaginam pășind grațios,
ajutând alți oameni în călătoria mea
și făcând snowboard din nou.
Și nu mă vedeam pur și simplu
sculptând într-un munte de praf,
ci o puteam simți.
Simțeam vântul pe față
și bătăile nebunești alte inimii
ca și cum se întâmpla chiar în acel moment.
Și atunci a început un nou capitol din viața mea.
Patru luni mai târziu eram din nou pe snowboard,
chiar dacă lucrurile nu s-au desfășurat cum m-aș fi așteptat:
Genunchii și gleznele nu se îndoiau
și la un moment dat am traumatizat toți schiorii din telescaun
când am căzut și picioarele mele,
încă prinse în placa de snowboard
(Râsete)
au zburat în jos la vale,
cu mine rămasă în vârf.
Eram șocată,
la fel ca toți ceilalți, și eram atât de descurajată,
dar știam că dacă aș găsi perechea perfectă de picioare
aș putea să fac asta din nou.
Și atunci am învățat că limitele
și obstacolele noastre pot face doar două lucruri:
primul, să ne oprească pe drumul nostru
sau al doilea, să ne forțeze să fim creativi.
Am făcut un an de cercetare,
și tot nu puteam decide ce picioare să folosesc,
nu puteam găsi resurse care să mă ajute.
Așa că m-am hotărât să-mi fac singură o pereche.
Împreună cu fabricantul picioarelor am combinat părți diferite
și am făcut o pereche de picioare în care să pot face snowboard.
După cum vedeți,
șuruburi ruginite, cauciuc, lemn și bandă adezivă roz.
Și da, îmi pot schimba oja.
Aceste picioare
și cel mai bun cadou la 21 de ani pe care îl puteam primi...
un rinichi nou de la tatăl meu,
care mi-au permis să-mi urmez visele din nou.
Am început să fac snowboard,
apoi am mers înapoi la muncă, apoi înapoi la școală.
Iar în 2005 am cofondat o organizație non-profit
pentru tineri cu dizabilități fizice
pentru a putea participa la sporturi de acțiune.
De aici am avut ocazia să merg în Africa de Sud,
unde am pus încălțăminte în picioarele a mii de copii
ca să poată merge la școală.
Și în luna Februarie,
am câștigat consecutiv două medalii de aur
(Aplause)
care m-au făcut
cea mai bine clasată femeie snowboarder
din lume.
Acum unsprezece ani, Când mi-am pierdut picioarele,
nu știam la ce să mă aștept.
Dar dacă mă întrebați astăzi,
dacă aș vrea să-mi schimb situația,
aș fi nevoită să spun nu.
Dacă picioarele mele nu m-au dezavantajat,
atunci cu siguranță m-au ajutat.
M-au forțat să mă bazez pe imaginația mea
și să cred în posibilități,
și de asta cred
că imaginația noastră poate fi un instrument
pentru a depăși granițe,
pentru că în mințile noastre putem face orice
și putem fi orice.
Credința în vise
și înfruntarea temerilor
sunt cele ce ne permit să ne trăim viața
dincolo de limite.
Și dacă azi se vorbește despre inovație fără limite,
trebuie să spun că în viața mea,
inovația a fost posibilă
datorită limitelor mele.
Am învățat că limitele sunt acolo unde se termină realitatea,
dar tot acolo unde imaginația
și povestea încep.
Gândul cu care aș vrea să vă provoc astăzi:
poate în loc să considerăm obstacolele și limitele
ceva negativ sau rău,
putem să le considerăm binecuvânări,
daruri frumoase care să ne aprindă imaginația
să ne ajute să mergem mai departe decât credeam vreodată.
Nu e despre depășirea de limite.
E vorba de sărit de pe ele
și de văzut în ce locuri minunate
ne pot aduce.
Mulțumesc.