Religia este mai mult decât credinţă.
Este putere și influenţă.
Și această influenţă ne afectează pe toți,
zilnic, indiferent de convingerile noastre.
În ciuda influenţei enorme a religiei asupra lumii de astăzi,
o cercetăm și o judecăm la un nivel diferit
față de orice alt sector al societății.
Spre exemplu, dacă ar exista astăzi o organizație multinațională,
un guvern sau o corporaţie,
care să spună că nicio femeie nu se poate afla la conducere,
că nicio femeie nu poate avea putere decizională,
că nicio femeie nu poate gestiona chestiuni financiare,
am fi indignați.
Ar exista sancțiuni.
Și totuși asta se practică în aproape toate religiile lumii.
Acceptăm lucruri ca oameni creştini,
pe care nu le-am accepta în viaţa noastră de zi cu zi.
Și știu asta, pentru că trăiesc așa de trei decenii.
Am fost acea fată care a luptat contra oricărui tip de discriminare de gen.
Jucam baschet pe stradă cu băieţii şi mă integram.
Am vrut să fiu prima femeie preşedinte al Statelor Unite.
Luptam pentru Amendamentul pentru Egalitatea de Șanse
care dispăruse deja de 40 de ani.
Sunt prima femeie din familie
care a lucrat în afara domiciliului și care a primit o educație superioară.
Nu acceptam să fiu exclusă pentru că eram o femeie,
cu excepţia religiei.
În tot acest timp,
am făcut parte dintr-o religie mormonă foarte ortodoxă și patriarhală.
Am crescut într-o familie foarte tradiţionalistă.
Am opt fraţi şi o mamă casnică.
De fapt, tatăl meu este conducătorul acestei comunităţi religioase.
Am crescut într-o lume în care credeam că valoarea şi statutul meu
depindeau de respectarea acestor reguli, pe care le-am știut toată viața.
Să te căsătoreşti virgină, să nu bei alcool,
să nu fumezi, să faci fapte bune
şi să fii un copil ascultător.
Unele reguli erau foarte stricte,
dar le urmai pentru că iubeai oamenii,
iubeai această religie şi credeai în ea.
Mormonismul îţi dicta cum să te îmbraci,
cu cine să ieși, să te măriți.
Îți impunea și ce lenjerie să porți.
Era o religie în care toți cei pe care îi cunoșteam
donau 10% din veniturile lor bisericii,
chiar şi eu însămi.
10% din banii mei din distribuirea ziarelor şi babysitting.
E o religie unde părinţii le spun copiilor
că atunci când pleacă într-o misiune de prozelitism, timp de doi ani,
e mai bine să moară
decât să se întoarcă fără onoare, după ce au păcătuit.
Este o religie
unde copiii se sinucid an de an
pentru că le e frică să mărturisească faptul că sunt homosexuali.
Dar totodată este o religie
unde nu contează în ce parte a lumii trăim,
avem prietenii, bazate pe sentimente reciproce.
Aici mă simţeam în siguranţă, aveam certitudine şi claritate față de viaţă.
Am fost ajutată să-mi cresc fetiţa.
De aceea am acceptat fără alte întrebări că numai bărbații pot fi conducători,
şi am mai acceptat
că femeile nu pot avea autoritatea spirituală pe pământ,
deci nu pot fi femei preot.
Am permis discrepanțele dintre femei și bărbați în bugetele operaționale,
în instanţele disciplinare, în capacitatea de a lua decizii
și am trecut toate acestea cu vederea
pentru că îmi iubeam religia.
Până într-o zi,
în care am realizat că mi-am permis să fiu tratată
ca personal auxiliar în munca bărbaților.
În acel moment am realizat un lucru contradictoriu
şi m-am alăturat altor activişti din comunitatea mea.
Am lucrat din greu în ultimul deceniu.
Primul lucru obţinut a fost conştientizarea.
Nu poţi schimba ceea ce nu poţi vedea.
Am început să transmitem prin radio şi să scriem articole.
Am creat o listă cu o sută de moduri
în care exista inegalitate în comunitate între bărbați și femei.
Următorul pas a fost formarea unui grup de interes.
Am încercat să facem lucruri care erau interzise,
precum purtarea pantalonilor în biserică și prezența la întâlnirile bărbaților.
Poate par lucruri simple,
dar necesitau multe sacrificii din partea noastră, a organizatorilor.
Am pierdut relaţii, locuri de muncă
și primeam zilnic scrisori de ură.
Am fost atacaţi pe reţelele sociale şi în presa naţională.
Am primit şi ameninţări cu moartea.
Pierdusem statutul nostru în comunitate, unii dintre noi au fost şi excomunicaţi.
Cei mai mulţi am fost puşi în faţa consiliului de disciplină
şi am fost respinşi de comunitățile pe care le iubeam,
doar pentru că voiam să devină mai bune, pentru că noi credeam că se poate.
Am început să mă aștept la această reacţie şi de la familia mea.
Știu cum te simți când cineva încearcă să te schimbe
ori te critică.
Dar ce m-a şocat cel mai mult este că în toată munca aceasta,
am avut parte în aceeași măsură de vitriol de la laicii de stânga,
și de vehemență de la comunitatea religioasă de dreapta.
Ceea ce prietenii mei laici nu înţelegeau era această ostilitate religioasă,
aceste fraze: „Ah, toţi credincioşii sunt nebuni."
„Nu da atenţie religiei."
„Vor fi homofobi și sexişti."
Ce nu înţelegeau ei
era că această ostilitate nu se opunea extremismului religios,
ci genera extremism religios.
Aceste argumente nu funcţionează, pentru că îmi amintesc clar
cum îmi reproșau că sunt stupidă pentru că sunt mormon.
Acest lucru m-a făcut să mă apăr pe mine și pe ai mei
şi lucrurile în care credem, pentru că nu suntem stupizi.
Critica și ostilitatea nu funcționează și nu am mai ascultat aceste argumente.
Încă mă enervez când aud aceste argumente,
pentru că am o familie și prieteni.
Sunt oamenii mei și sunt prima care să le ia apărarea,
dar lupta este reală.
Cum respectăm credinţa cuiva
în timp ce îl considerăm răspunzător pentru răul și stricăciunile
pe care această credință le poate cauza altora?
E o întrebare dură, la care nu găsesc încă răspuns.
În ultimul deceniu, eu și părinții mei am tot pășit pe această sfoară.
Sunt oameni inteligenţi şi minunaţi.
Voi încerca să vă ajut să înțelegeți punctul lor de vedere.
În mormonism credem că după moarte,
dacă respectăm toate regulile şi ritualurile,
putem fi iar împreună cu familia noastră.
Pentru părinții mei, a face un lucru atât de simplu
ca faptul că port acum un top fără mâneci, arătându-mi umerii,
mă face nedemnă.
Nu voi mai fi cu familia mea în eternitate.
Mai mult, am avut un frate care a murit la 15 ani, în urma unui accident,
iar ceva atât de simplu ca asta înseamnă că nu vom mai fi împreună ca familie.
Părinţii mei nu pot înţelege
de ce un lucru atât de simplu ca moda sau drepturile femeilor
mă împiedică să-mi văd din nou fratele.
Aceasta este mentalitatea cu care avem de-a face,
iar critica nu o va schimba.
Așa că eu și cu părinții mei tot pășim pe sfoară,
încercăm să ne explicăm partea, respectându-ne unii pe alții,
dar de fapt nu acceptăm credinţa celorlalți
prin viaţa pe care o trăim, şi e dificil.
Felul în care putem face asta
este să trecem dincolo de zidul acela de apărare
şi să vedem partea delicată a credinţei şi a lipsei acesteia,
să încercăm să ne respectăm, în timp ce respectăm şi limitele noastre.
Celălalt lucru pe care laicii de stânga, ateii, ortodocşii
și religioșii de dreapta nu-l pot înţelege
este de ce îmi pasă de activismul religios.
Nici nu pot spune câte sute de oameni mi-au zis:
„Dacă nu îți place religia, pleacă pur și simplu."
De ce vrei s-o schimbi?
Pentru că învăţăturile Sabatului
au un impact asupra politicii, sănătăţii publice
şi violenţei din lume.
Influenţează educaţia, armata şi domeniul fiscal.
Aceste legi sunt acceptate atât cultural, cât și juridic.
Religia mea are un impact imens asupra acestei națiuni.
De exemplu, în timpul Prop 8, biserica a adunat 22 milioane de dolari
pentru lupta împotriva căsătoriilor între persoane de acelaşi sex
în California.
Istoricii politici vor spune că dacă în urmă cu 40 de ani
biserica mormonă nu s-ar fi opus Amendamentului pentru Egalitate de Șanse,
astăzi am avea în Constituție un Amendament pentru Egalitate de Șanse.
Câte vieţi a afectat acest lucru?
Putem să luptăm împotriva fiecărei legi și reguli
sau ne putem întreba:
de ce inegalitatea între sexe e un lucru atât de obișnuit în lume?
De ce este normal?
Religia nu este doar baza moralei,
ci reprezintă şi normalitatea lucrurilor.
Religiile pot elibera sau subjuga,
pot împuternici sau exploata, pot alina sau distruge,
şi adesea se întâmplă ca cei responsabili pentru faptele etice şi morale
să nu fie cei de la putere.
Religia nu poate fi respinsă sau ignorată.
Trebuie s-o luăm în serios.
Nu e uşor să influenţăm o religie, precum se vede.
Dar vă voi spune ce au făcut oamenii mei.
Suntem un număr mic de persoane, câteva sute,
dar am avut un impact uriaș.
Pentru prima dată, vedem pozele femeilor atârnând
lângă cele ale bărbaţilor.
Femeile se pot ruga la întâlnirile bisericeşti,
deşi mai demult nu puteau participa la asemenea evenimente.
Săptâmăna trecută, ca un pas istoric,
au fost invitate trei femei să facă parte din conducerea
care supraveghează întreaga biserică.
S-a schimbat percepţia în comunitatea mormonă,
permițându-ne să vorbim despre inegalitatea de gen.
Am făcut un pas mare, în ciuda părerilor negative,
și multe femei mai conservatoare au reuşit să facă schimbări uriaşe,
iar cuvintele „femeie" şi „preoţie" pot fi folosite în aceeaşi propoziţie.
Mai demult nu era posibil.
Fiica și nepoata mea vor moșteni o religie pe care eu nu am avut-o,
există egalitate - deci a avut efect.
Nu a fost uşor să intrăm
în acele întâlniri ale bărbaţilor.
Eram prezente sute,
și una câte una, când ajungeam la uşă,
ni se spunea: „Îmi pare rău, această întâlnire e doar pentru bărbați,"
aşa că trebuia să facem un pas în spate și să ne uităm cum intră bărbaţii,
chiar şi copiii de 12 ani, însoțiţi de părinţi,
trecând pe lângă noi, cele care stăteam la coadă.
Nicio femeie de la acea coadă nu va uita acea zi,
și niciun băiețel care a trecut pe lângă noi.
Dacă asta s-ar fi întâmplat în guvern sau într-o corporație multinațională,
ar fi fost scandal,
dar noi suntem doar o religie.
Facem doar parte din religii.
Dar nu putem închide ochii,
pentru că nu mă afectează doar pe mine, ci și pe fiica mea
şi pe fiicele voastre, oportunitățile pe care le vor avea,
ce pot purta, pe cine pot iubi, cu cine se pot căsători,
dacă au acces la servicii medicale pentru reproducere.
Trebuie să ne recâştigăm moralitatea într-un context laic,
care creează un control etic şi cu responsabilitate
pentru toate religiile lumii,
dar trebuie să procedăm respectuos
pentru a obține cooperare, nu extremism.
Putem face asta prin acte de curaj ce nu pot fi ignorate,
susținând egalitatea de gen.
E timpul ca jumătate din populația lumii
să fie auzită pentru egalitate în religiile lumii,
în biserici, sinagogi, moschei şi temple din întreaga lume.
Eu lucrez pentru comunitatea mea. Voi ce faceţi pentru ale voastre?
(Aplauze)