Kodėl mes būname neištikimi?
Ir kodėl laimingi žmonės būna neištikimi?
Ir kai sakome „neištikimybė“, ką iš tiesų turime omeny?
Ar tai „nukabinimas“, meilės istorija, seksas už pinigus, virtualūs pokalbiai,
masažas su laiminga pabaiga?
Kodėl manome, kad vyrai būna neištikimi iš nuobodulio ir intymumo baimės,
o moterys iš vienišumo ir alkio intymumui?
Ir ar visada meilės romanas reiškia santykių pabaigą?
Per pastaruosius 10 metų aš keliavau aplink pasaulį
ir daug dirbau su šimtais porų,
kurias sudaužė neištikimybė.
Yra vienas paprastas nusikaltimas,
kuris gali iš poros atimti jų draugystę,
jų laimę ir jų tapatybę: meilės romanas.
Ir nepaisant to, šis itin įprastas dalykas taip prastai suprantamas.
Tad ši kalba skirta tiems, kurie kada nors mylėjo.
Neištikimybė atsirado kartu su santuoka,
ir kartu su ja – neištikimybės tabu.
Iš tikrųjų, neištikimybė turi galią kurios santuoka gali tik pavydėti,
tokią galią, kad tai vienintelis Dievo įsakymas,
kuris Biblijoje pakartotas dukart:
vienąkart už to darymą, ir darkart vien už pagalvojimą.
(Juokas.)
Kaipgi galime suderinti tai, kas visuotinai uždrausta,
bet visuotinai daroma?
Per visą istoriją vyrai praktiškai turėjo leidimą neištikimauti
su visai nedaug pasekmių,
ir krūva biologinių ir evoliucinių teorijų,
kurios pateisino jų poreikių paklaidžioti,
todėl dvigubi standartai yra tokie seni kaip pati neištikimybė.
Bet kas žino, kas išties darosi ten po patalais, juk taip?
Nes, kai kalbama apie seksą,
vyrai jaučia spaudimą girtis ir išpūsti,
bet moterims primesta slėpti, sumažinti ir neigti,
kas nėra keista turint galvoje tai, kad vis dar yra 9 šalys,
kur moterys dėl svetimavimo gali būti nužudytos.
Monogamija reikšdavo: vienas žmogus visam gyvenimui.
Šiandien monogamija yra vienas žmogus vienu metu.
(Juokas.)
(Plojimai.)
Turbūt daug kas iš jūsų yra sakę:
„Aš monogamiška(-s) visuose savo santykiuose.“
(Juokas.)
Seniau mes tuokdavomės
ir pirmąkart permiegodavome.
O dabar susituokiame
ir nustojame miegoti su kitais.
Monogamija nebūdavo susijusi su meile.
Vyrai kliaudavosi moterų ištikimybe,
kad žinotų, kas jų vaikai,
ir kas gaus karves jiems pasimirus.
Visi nori žinoti,
kokia žmonių dalis neištikimauja.
Manęs jau paklausė šioje konferencijoje.
(Juokas.)
Tai galioja ir jums.
Bet neištikimybės apibrėžimas vis platėja:
intymios SMS, porno žiūrėjimas, slaptai aktyviai dalyvauti pažinčių programose.
Dėl to, kad nėra bendrai priimto apibrėžimo,
ką reiškia būti neištikimiems,
įverčiai gerokai skiriasi: nuo 26 % iki 75 %.
Bet šalia to, mes esame vaikščiojančios priešpriešos.
95 % iš mūsų sakys, kad labai blogai
mūsų partneriui meluoti apie turimą meilės romaną,
bet beveik tiek pat mūsų sakys,
kad būtent tai darytume, jei patys turėtume aferą.
(Juokas.)
O man patinka toks romano apibrėžimas.
Jis apima tris dalykus:
slapti santykiai, kas yra šakninė romano dalis;
mažesnio ar didesnio stiprumo emocinis ryšys;
ir seksualinė alchemija.
Ir alchemija čia yra raktas,
nes erotinis susijaudinimas yra toks, kad jūsų įsivaizduojamas pabučiavimas
gali būti toks pat galingas ir užburiantis
kaip valandos tikro mylėjimosi.
Kaip sake Marselis Prustas,
už meilę atsakingas ne kitas žmogus, o mūsų fantazija.
Neištikimauti niekada nebuvo lengviau
ir niekad nebuvo sunkiau to išlaikyti paslaptyje.
Ir niekad neištikimybė nereikalaudavo daugiau psichologinės duoklės.
Kai santuoka buvo ekonominis projektas,
neištikimybė kėlė pavojų mūsų ekonominiam saugumui.
Bet dabar, kai santuoka yra romantinis susitarimas,
neištikimybė grasina mūsų emociniam saugumui.
Ironiška, kažkada neištikimybėje
ieškodavome tikros meilės.
Dabar meilės siekiame santuokoje,
o neištikimybė ją sunaikina.
Manau, kad yra trys būdai, kaip šiandien mus sužeidžia neištikimybė.
Turime romantinį idealą, kuriame vienas žmogus
turi išpildyti nesibaigiantį sąrašą dalykų:
būti geriausiu meilužiu, geriausiu draugu,
geriausiu tėvu, mano paslapčių sergėtoju,
emociniu kompanionu, intelektualiniu partneriu.
Ir aš esu tai: išrinktasis, unikalus,
neatsisakomas, nepakeičiamas,
vienintelis.
Ir neištikimybė sako, kad ne.
Tai esminė išdavystė.
Neištikimybė sudaužo tą didžiąją meilės ambiciją.
Bet jei istoriškai neištikimybė visada buvo skausminga,
šiandien ji dažnai traumuojanti,
nes ji kelia grėsmę mūsų tapatumui.
Mano pacientas Fernando sužlugdytas.
Jis vis kalba: „Maniau, kad suprantu savo gyvenimą.
Maniau, kad žinau, kas esi tu, kas esame kaip pora, kas esu aš.
Dabar niekas nebeaišku.“
Neištikimybė – pasitikėjimo sužlugdymas, tapatumo krizė.
„Ar galėsiu vėl tavimi pasitikėti?“ klausia jis.
„Ar galiu kuo nors pasitikėti?“
Tai sako ir mano pacientė Heather,
pasakodama apie savo istoriją su Nick.
Ištekėjusi, su dviem vaikais.
Nick ką tik išvyko į verslo kelionę,
Heather su vaikais žaidžia su jo iPad
ir ji ekrane pamato žinutę:
„Nekantrauju tave pamatyti.“
Keista, galvoja ji, juk jie ką tik matėsi.
Ir tada kita žinutė:
„Negaliu sulaukti, kol tave apkabinsiu.“
Tada Heather supranta,
kad tie žodžiai ne jai.
Ji sako man, kad ir jos tėvas turėjęs romanų,
bet jos mama kišenėje rado sąskaitą,
šiek tiek lūpų dažo ant apykaklės.
Heather ima ieškoti
ir randa šimtus žinučių,
nuotraukų ir išsakytų norų.
Spalvingos Nick'o dviejų metų romano detalės
atsiveria prieš jos akis.
Ir tada aš pagalvojau:
romanai skaitmeniniame amžiuje yra mirtis tūkstančiu rimbo kirčių.
Bet tada susiduriame su kitu šiuolaikiniu paradoksu.
Dėl to romantinio idealo
mes savo partnerių ištikimybe kliaujamės neįtikėtinai stipriai.
Bet tuo pat metu, mes niekad labiau nebuvome skatinami nuklysti,
ir ne todėl, kad šiandien turėtume naujų troškimų,
bet todėl, kad gyvename laikais,
kai jaučiamės, kad mums priklauso siekti savo troškimų,
nes tai yra kultūra, kurioje nusipelnome būti laimingi.
Jei seniau skirdavomės, nes buvome nelaimingi,
šiandien išsiskiriame, kad galėtume būti laimingesni.
Seniau skyrybos atnešdavo didelę gėdą,
o dabar pasilikti, kai gali palikti,
yra naujoji gėda.
Heather bijo kalbėtis su draugais,
nes ji bijo, kad ją kritikuos, kad ji vis dar myli Nick'ą,
ir iš visur jai tie patys patarimai:
Palik jį. Išmesk į gatvę.
Ir jei apsuktume situaciją, Nick būtų tokioje pat padėtyje.
Likti yra naujoji gėda.
Tai jeigu galime išsiskirti,
kodėl vis dar turime romanų?
Įprasta galvoti, kad jei kas nors neištikimauja,
tai arba kažkas negerai su tavo santykiais, arba su tavimi.
Bet milijonai žmonių negali būti patologiški.
Vyrauja logika: jei namie turi viską, ko tik nori,
tada nėra jokios priežasties žiūrėti kitur,
ir darant prielaidą, kad yra toks dalykas, kaip tobula santuoka,
tai mus skatins aistros neieškoti kitur.
O kas jei aistra turi ribotą galiojimo laiką?
Kas jei yra dalykų, kurių net geri santykiai
negali suteikti?
Jei net laimingi žmonės būna neištikimi,
kas gi tai yra?
Dauguma žmonių, su kuriais dirbu
visai nėra mergininkai.
Dažnai tai žmonės su giliai monogamiškais įsitikinimais,
bent jau savo partnerio atžvilgiu.
Bet jie atsiduria priešpriešoje
tarp savo įsitikinimų ir veiksmų.
Dažnai tai žmonės, kurie dešimtmečius buvo ištikimi,
bet vieną dieną peržengė liniją,
kurios niekad negalvojo peržengsią
ir tuo pat rizikuodami prarasti viską.
Bet kodėl?
Romanai yra išdavystės aktai
ir taip pat jie ilgėjimosi ir praradimo išraiška.
Romano centre dažnai atrasite
trūkumą ir ilgėjimąsi emocinio ryšio,
naujumo, laisvės, savarankiškumo, seksualinio intensyvumo,
noro susigrąžinti prarastas savęs dalis
arba sugrąžinti gyvybingumą praradimo ir tragedijos akivaizdoje.
Galvoju apie kitą savo pacientę, Priya,
kuri laimingai ištekėjusi,
myli savo vyrą
ir niekad jo neįskaudintų.
Bet ji man taip pat sako,
kad ji visada darydavo, ko iš jos tikėtasi:
gera mergaitė, gera žmona, gera motina,
besirūpinanti savo tėvais imigrantais.
Priya neatsispyrė sodininkui, kuris išpjovė medį iš jų sodo
po uragano Sandy.
Su savo sunkvežimiu ir tatuiruotėmis jis yra beveik jos priešingybė.
Jai 47-eri ir jos romanas yra paauglystė, kurios ji niekada neturėjo.
Ir jos istorija man darkart parodo, kad siekdami kito ar kitos žvilglsnio,
mes nusisukame ne nuo savo partnerio,
bet kartais nuo to, kuo patys tapome.
Ir tai nėra tai, kad ieškome kito žmogaus,
o labiau tai, kad ieškome savęs.
Bet kur pasaulyje
žmonės, kurie turi meilės romanus, man sako vieną žodį.
Jie jaučiasi gyvi.
Ir dažnai jie pasakos apie neseniai įvykusius praradimus –
mirusius tėvus,
per anksti išėjusius draugus
ir blogas naujienas pas daktarą.
Mirtis ir mirtingumas dažnai glūdi romano šešėlyje,
nes jie ir kelia šiuos klausimus.
Ar tai viskas? Ar yra daugiau?
Ar taip gyvensiu dar 25 metus?
Ar dar kada tai jausime?
Ir mane tai paskatino galvoti, kad galbūt šie klausimai
yra būtent tie, kurie skatina peržengti liniją,
ir kad kai kurie neištikimybės atvejai yra būdas nustumti mirtį,
priešnuodis mirčiai.
Ir priešingai nei galvojate,
romanai yra daug mažiau susiję su seksu, ir daug labiau su noru:
noru dėmesiui, noru jaustis ypatingais,
noru jaustis svarbiais.
Ir pati romano struktūra,
tas faktas, kad niekada negalėsi turėti savo meilužio ar meilužės
verčia norėti toliau.
Tai savaime yra troškimo variklis,
nes tas neišbaigtumas, tas neaiškumas
verčia norėti to, ko negali turėti.
Turbūt daug kas tarp jūsų mano
kad romanai nevyksta atviruose santykiuose,
bet tai netiesa.
Visų pirma, pokalbis apie monogamiją nėra tas pats
kaip pokalbis apie neištikimybę.
Bet atrodo, kad net kai turime laisvę
turėti kitus seksualinius partnerius,
mes vistiek esame viliojami uždraustojo vaisiaus galia,
kad jei darysime tai, ko nevertėtų,
tada atrodys, kad darome tai, ką norime.
Ir daugeliui savo pacientų pasakiau,
kad jei jie į savo santykius
įneštų dešimtąją dalį tos drąsos, išradingumo ir jėgos,
kurią jie įdeda į savo romanus,
jie tikriausiai pas mane nesikreiptų.
(Juokas.)
Tai kaipgi turėtume išgyti po romano?
Troškimas siekia giliai.
Išdavystė siekia giliai.
Bet tai gali būti išgydyta.
Ir vieni romanai bus kaip laidotuvių varpai
santykians, kurie jau patys ėjo myriop.
Bet kiti atvers mums naujas galimybes.
Iš tiesų, dauguma porų,
kurias palietė meilės romanai, išlieka kartu.
Bet kai kurios jų tik išgyvens,
o kitos sugebės krizę paversti galimybe.
Jie pavers tai į kūrybinį išgyvenimą.
Ir aš net labiau galvoje turiu išduotąjį partnerį,
kuris dažnai sakys
„Manai aš nenorėjau daugiau?
Bet ne aš taip pasielgiau.“
Bet romanui atsiskleidus
jie gali taip pat reikalauti daugiau
ir jie nebeprivalo išlaikyti status quo,
kurie ir jų pačių turbūt netenkino.
Pastebėjau, kad daug porų
iškart po romano pabaigos
staiga atsiradus tai sujaukčiai sugeba sukurti naują tvarką
ir vėl atrasti gilius pokalbius su atvirumu ir nuoširdumu,
kurių trūko jau dešimtmečius.
Ir partneriai, kurie buvo seksualiai abejingi
staiga pasijunta kupini aistros
ir net nežino iš kur tai ateina.
Kažkas baimėje ir praradime išbudina aistrą
ir padeda atsirasti naujai tiesai.
Tad ką konkretaus gali daryti poros
atsiskleidus meilės romanui?
Žinome, kad trauma pradeda gyti,
kai kaltininkas pripažįsta kaltę.
Taigi partneris, kuris turėjo romaną,
Nick'as,
turi ne tik pabaigti romaną,
bet dar svarbiau yra išreikšti
kaltę ir gailėjimąsi, kad nuskriaudė savo žmoną.
Bet iš tikrųjų,
pastebėjau, kad dažnai tie, kas turėjo romanus
gali jaustis baisiai kalti dėl to kad nuskriaudė savo partnerius,
bet nesijausti kaltais dėl paties romano potyrio.
Ir tai atskirti yra svarbu.
Ir Nick turi būti atidus savo santykiuose.
Kurį laiką jis turi tapti tų santykių ribų saugotoju.
Jo pareiga yra tai priminti,
nes jei jis apie tai galvos,
Heather galės pasveikti nuo obsesijos
ir jai nebereikės stengtis, kad romanas nebūtų pamirštas
ir tai savaime ima gaivinti pasitikėjimą.
Bet Heather,
kaip ir visi išduotieji partneriai,
svarbu daryti tai, kas grąžina savivertę,
apsupti save meile, draugais ir veikla,
kuri vėl atneša džiaugsmą, prasmę ir tapatumą.
Bet dar svarbiau
nustelbti norą sužinoti nešvarias detales:
Kur tu buvai? Kur tai darei?
Kaip dažnai? Ar ji geresnė už mane lovoje?
Tai klausimai, kurie tekelia skausmą
ir neleidžia miegoti naktį.
Ir vietoje to persijungti į tai, ką vadinu tiriamaisiais klausimais,
klausimus, kurie ieško suvokimo ir motyvų:
Ką šis romanas tau reiškė?
Ką galėjai juo išreikšti ar patirti,
ko nebegalėjai su manimi?
Kaip jauteisi grįžęs namo?
Ką mumyse tu vertini?
Ar džiaugiesi, kad tai baigėsi?
Kiekvienas romanas iš naujo apibrėš santykius,
ir kiekviena pora nuspręs,
koks bus to romano palikimas.
Bet romanai liks ir niekur nedings.
Ir meilės ir troškimo dilemos,
jos neduoda lengvų atsakymų, juoda ar balta, gera ar bloga,
auka ar kaltininkas.
Išdavystė santykiuose atsitinka daugybe būdų.
Savo partnerį galime išduoti labai įvairiai:
su panieka, apleidimu,
abejingumu, žiaurumu.
Seksualinė išdavystė tik vienas būdas nuskriausti partnerį.
Kitais žodžiais, romano auka
ne visada yra vedybų auka.
Dabar jūs manęs pasiklausėte
ir puikiai žinau, ką galvojate:
ji kalba su prancūzišku akcentu, ji tikriausiai pasisako už romanus.
(Juokas.)
Na, jūs klystate.
Aš ne prancūzė.
(Juokas.)
(Plojimai.)
Ir aš nepasisakau už romanus.
Bet dėl to, kad manau, kad iš romanų gali išeiti kas nors gero,
manęs dažnai klausdavo labai keisto klausimo:
ar kada nors tai rekomenduočiau?
Na, romano labai nerekomenduočiau
taip pat kaip nerekomenduočiau vėžio,
bet juk žinome žmonių, kurie sirgo
ir kurie dažnai kalba, kaip jų liga leido atrasti naują požiūrio tašką.
Pagrindinis klausimas, kurį manęs klausė šioje konferencijoje,
kai pasakydavau, kad kalbėsiu apie neištikimybę, buvo „už ar prieš?“
Aš atsakydavau „taip“.
(Juokas.)
Aš romanus matau iš dviejų pusių:
skausmas ir išdavystė iš vienos,
augimas ir savęs atradimas iš kitos –
ką tai padarė tau, ir ką tai reiškė man.
Tad kai pas mane ateina pora
po išaiškėjusio romano
aš dažnai jiems sakau tai:
šiais laikais vakaruose
dauguma mūsų turės dvejus ar trejus santykius
ar santuokas,
ir kai kas mūsų jas turės su tuo pat žmogumi.
Jūsų pirmoji santuoka baigėsi.
Ar norite antrosios kartu?
Ačiū.
(Plojimai.)