Ikväll hävdar jag
att när du bjuder in någon närstående, en vän eller till och med en främling
till att spela in en meningsfull intervju med dig
kan det visa sig vara ett av de viktigaste ögonblicken
i den människans liv, och i ditt.
När jag var 22 hade jag turen att upptäcka mitt kall
när jag började göra radioreportage.
Nästan exakt samtidigt fick jag reda på att min pappa,
som jag stod väldigt nära, var homosexuell.
Jag hade ingen aning.
Vi var en väldigt tajt familj,
och jag var förkrossad.
En gång, i en av våra spända konversationer,
nämnde min pappa Stonewallupproret.
Han berättade att en natt 1969
gjorde en grupp unga svarta och latinamerikanska dragqueens
motstånd mot polisen i en gaybar på Manhattan,
den hette Stonewall Inn,
och detta var starten för den moderna HBTQ-rörelsen.
Det var en fantastisk historia och den väckte mitt intresse.
Så jag tog fram min bandspelare och bestämde mig för att ta reda på mer.
Med hjälp av en ung arkivarie som hette Michael Shirker,
letade vi upp alla vi kunde hitta
som hade varit på Stonewall Inn den kvällen.
När jag spelade in dessa intervjuer,
såg jag hur mikrofonen gav mig tillstånd att
gå till platser jag annars aldrig skulle ha gått till
och tala med personer som jag nog aldrig annars skulle ha talat med.
Jag hade förmånen att få lära känna
några av de mest fantastiska, häftiga och modiga människor
jag nånsin hade träffat.
Det var första gången som Stonewall-historien
hade berättats för en nationell publik.
Jag tillägnade programmet till min far,
det förändrade min relation till honom, och det förändrade mitt liv.
Under de följande 15 åren gjorde jag många fler radiodokumentärer,
för att rikta ljuset mot människor man sällan hör från i media.
Om och om igen
såg jag hur en enkel intervju
kunde betyda så mycket för människor,
särskilt de som fått höra att deras historier inte betydde något.
Jag kunde bokstavligen se dem sträcka på ryggen
när de började tala in i mikrofonen.
1998 gjorde jag en dokumentär om de sista ungkarlshotellen
i Bowery-kvarteret på Manhattan.
Män bodde på dessa billiga hotell i decennier.
De bodde i bås stora som fängelseceller
täckta med hönsnät
så att det inte gick att hoppa över från ett rum till nästa.
Senare skrev jag en bok om dessa män, tillsammans med fotografen Harvey Wang.
Jag minns hur jag gick in på ett ungkarlshotell
med en tidig version av boken och visade en av killarna hans sida.
Han stirrade på den, helt tyst,
sedan tog han boken ur min hand
och sprang genom den långa, smala korridoren
medan han höll den över huvudet
och skrek, "Jag finns! Jag finns."
(Applåder)
På sätt och vis blev "Jag finns" stridssignalen för StoryCorps,
en galen idé som jag fått dussintalet år tidigare.
Tanken var att ta dokumentärt arbete
och vända det upp och ner.
Traditionellt sett har dokumentärer
handlat om att spela in intervjuer för att skapa konst eller underhållning
eller utbildning som ses eller hörs av väldigt många människor,
men jag ville testa en grej
där intervjun är själva syftet med arbetet,
och se om vi kunde ge många, många fler människor chansen
att bli hörda på det viset.
Så på Grand Central Terminal, för 11 år sedan,
byggde vi ett bås där vem som helst kan hedra någon annan
genom att intervjua dem om deras liv.
Du kommer till båset, möts av en hjälpreda som tar med dig in.
Du sitter mitt emot, låt säga, din morfar
i närmare en timme och lyssnar och pratar.
Många tänker på det som att om detta skulle vara vårt sista samtal,
vad skulle jag vilja fråga och säga till den här personen
som betyder så mycket för mig?
När sessionen är slut går du därifrån med en kopia av intervjun
och en annan kopia hamnar hos American Folklife Center
i kongressbiblioteket
så att dina barnbarnsbarn en dag kan lära känna din morfar
genom hans röst och berättelse.
Så vi öppnar det här båset på ett av de rörigaste ställena i världen
och bjuder in folk till att ha dessa förtroliga konversationer
med en annan människa.
Jag visste inte om det skulle funka, men det gjorde det, direkt från start.
Folk behandlade upplevelsen med otrolig respekt,
och fantastiska samtal ägde rum i båset.
Jag vill spela upp ett animerat utdrag
ur en intervju inspelad i det där ursprungliga båset på Grand Central.
Detta är 12-åriga Joshua Littman som intervjuar sin mamma, Sarah.
Josh har Aspergers syndrom.
Som ni kanske vet är barn med Aspergers otroligt smarta
men har svårt med det sociala.
De är oftast besatta av saker.
För Josh är det djur,
så det här är Josh som pratar med sin mamma Sarah
på Grand Central för nio år sedan.
(Video) Josh Littman: På en skala från 1 till 10,
tror du ditt liv skulle vara annorlunda utan djur?
Sarah Littman: Jag tror det skulle vara en åtta utan djur,
för de ger så mycket glädje till livet.
JL: Skulle livet vara annorlunda på nåt annat sätt?
SL: Jag skulle klara mig utan kackerlackor och ormar.
JL: Jag har inget emot ormar så länge de inte är giftiga
eller stryper en eller sånt.
SL: Jag är ingen ormmänniska --
JL: Men kackerlackan är ju insekten vi älskar att hata.
SL: Ja, verkligen.
JL: Har du nån gång tänkt att du inte skulle klara av att ha barn?
SL: Jag minns när du var bebis, du hade riktigt svår kolik,
så du bara grät och grät.
JL: Vad är kolik? SL: Det är när man har magknip
och allt man gör är att skrika i typ fyra timmar.
JL: Till och med högre än Amy?
SL: Du var ganska högljudd, men Amys skrik var gällare.
JL: Jag tycker det känns som att alla tycker bättre om Amy,
som att hon är en perfekt liten ängel.
SL: Jag kan förstå varför du tror att folk tycker bättre om Amy,
och jag säger inte att det är på grund av din Aspergers,
men för Amy är det enkelt att vara vänlig,
medan jag tror det är svårare för dig,
men de som tar sig tid att lära känna dig, älskar dig så mycket.
JL: Som Ben eller Eric eller Carlos? SL: Ja --
JL: Så jag har typ bättre vänkvalitet men mindre kvantitet? (Skratt)
SL: Jag bedömer inte kvaliteten, men jag tror --
JL: Jag menar, först älskade Amy Claudia, sedan hatade hon Claudia,
hon älskade Claudia, sedan hatade hon Claudia.
SL: Det är en tjejgrej, älskling.
Det viktiga för dig är att du har några riktigt goda vänner,
och det är egentligen allt man behöver.
JL: Var jag den son du ville ha när jag föddes?
Uppfyllde jag dina förväntningar?
SL: Du har överträffat mina förväntningar, raring,
för visst, man fantiserar om hur ens barn ska bli,
men du har fått mig att växa så mycket som förälder, för du tänker --
JL: Jag gjorde ju dig till förälder.
SL: Du gjorde mig till förälder, bra poäng. (Skratt)
Men också för att du tänker annorlunda
än vad de säger i föräldraböckerna,
jag fick verkligen lära mig att tänka utanför boxen med dig,
och det har gjort mig mycket mer kreativ som förälder och som människa,
och jag är evigt tacksam för det.
JL: Hjälpte det när Amy föddes?
SL: Det hjälpte när Amy föddes, men du är så otroligt speciell för mig
och jag har sån tur som har dig som min son.
(Applåder)
David Isay: Efter att detta sändes i radio
fick Josh hundratals brev
som sa vilken otrolig unge han var.
Hans mamma band in dem i en bok,
och när Josh blev retad i skolan, läste de breven tillsammans.
Jag vill uppmärksamma att två av mina hjältar
är med oss här ikväll.
Sarah Littman och hennes son Josh, som nu är kursetta på college.
(Applåder)
Många berättar att de gråter när de hör StoryCorps-historier,
och det är inte för att de är ledsna.
De flesta är inte ledsna.
Jag tror det är för att man hör något som är äkta och rent
i dessa tider då det ibland är svårt att avgöra
vad som är äkta och vad som är reklam.
Det är som anti-reality-TV.
Ingen kommer till StoryCorps för att bli rik.
Ingen kommer för att bli berömd.
Det handlar om generositet och kärlek.
Många av dessa är bara vanligt folk
som pratar om liv levda med vänlighet, mod, anständighet och värdighet,
och när man hör såna historier,
kan det ibland kännas som att man går på helig mark.
Experimentet på Grand Central fungerade,
och vi expanderade ut i landet.
Idag har fler än 100 000 personer i alla 50 stater,
i tusentals städer och samhällen runtom i Amerika
spelat in StoryCorps-intervjuer.
Det är nu den enskilt största samlingen av mänskliga röster som nånsin spelats in.
(Applåder)
Vi har anställt och utbildat hundratals hjälpredor
som hjälper och guidar folk genom upplevelsen.
De flesta jobbar ett år eller två hos StoryCorps,
reser runt i landet och samlar ihop mänsklig visdom.
De kallar det för vittnesbörd,
och om du frågar dem,
kommer alla hjälpredorna säga att det absolut viktigaste
de lärt sig genom att närvara vid dessa intervjuer
är att människor i grunden är goda.
Under StoryCorps första år kunde man hävda
att urvalet var vinklat,
men efter tiotusentals intervjuer med alla sorters människor
i alla delar av landet -
rika, fattiga, från fem år till 105,
på 80 olika språk, från alla delar av det politiska spektrat -
måste man anta att de faktiskt är något på spåret.
Jag har också lärt mig så mycket från dessa intervjuer.
Jag har lärt mig om poesin, visdomen och elegansen
man kan hitta i orden hos alla människor runtom oss
bara vi tar oss tiden att lyssna,
som den här intervjun
mellan Danny Perasa från Brooklyn, som jobbar i en spelbutik
och tog sin fru Annie till StoryCorps för att prata om hans kärlek till henne.
(Ljud) Danny Perasa: Grejen är,
att jag känner mig skyldig när jag säger "Jag älskar dig".
Jag säger det så ofta, för att påminna dig
om att hur klumpig jag än är så kommer det från mig.
Det är som att höra en vacker sång från en trasig radio,
och det är snällt av dig att behålla den radion i huset.
Annie Perasa: Är det ingen lapp på köksbordet tror jag att nåt är fel,
du skriver kärleksbrev till mig varje morgon.
DP: Det enda felet skulle vara att jag inte hittat en penna.
AP: Till min prinsessa:
Det är extremt regnigt idag.
Jag ringer dig 11:20 på förmiddagen.
DP: Det är en romantisk väderrapport.
AP: Och jag älskar dig. jag älskar dig, jag älskar dig.
DP: Är man lyckligt gift är det oviktigt vad som händer på jobbet
eller vad som händer under resten av dagen,
för man är skyddad när man kommer hem,
man vet att man kan krama någon
utan att de slänger ut en och säger "Bort med tassarna."
Att vara gift är som att ha en färg-TV.
Man vill inte gå tillbaka till svartvitt.
(Skratt)
DI: Danny var ungefär 1,50 lång,
skelögd och med en enda tandstump,
men Danny Perasa hade mer romantik i sitt lillfinger
än alla Hollywoods manliga filmhjältar tillsammans.
Vad mer har jag lärt mig?
Jag har lärt mig om den nästan obegripliga förmågan
människan har att förlåta.
Jag har lärt mig om återhämtningsförmåga och jag har lärt mig om styrka.
Som en intervju med Oshea Israel och Mary Johnson.
När Oshea var tonåring mördade han Marys enda son,
Laramiun Byrd, i ett gängbråk.
12 år senare besökte Mary fängelset
för att träffa Oshea och ta reda på vem denna person var,
som hade tagit hennes sons liv.
Långsamt och förunderligt blev de vänner,
och när han till slut släpptes ut ur fängelset,
flyttade Oshea faktiskt in i huset bredvid Mary.
Det här är bara ett kort utdrag ur en konversation de hade
kort efter Osheas frigivning.
(Video) Mary Johnson: Min biologiska son är inte här längre.
Jag fick aldrig se honom ta examen, och nu ska du börja på college.
Jag kommer få möjligheten att se dig ta examen.
Jag fick inte se honom gifta sig.
Men förhoppningsvis kommer jag att få uppleva det med dig en dag.
Oshea Israel: Bara att höra dig säga sånt och att vara
i mitt liv på det sätt du är, är min motivation.
Det motiverar mig att göra allt för att hålla mig på banan.
Du tror fortfarande på mig,
och att du kan göra det trots all smärta jag åsamkat dig,
det är otroligt.
MJ: Jag vet att det inte är enkelt att dela vår historia tillsammans,
till och med när vi sitter här och tittar på varandra nu.
Jag vet att det inte är enkelt, så jag beundrar att du kan göra det.
OI: Jag älskar dig, damen. MJ: Jag älskar dig också, min son.
(Applåder)
DI: Jag har påmints, otaliga gånger, om modet och godheten hos människor,
och hur den historiska horisonten verkligen böjer sig åt rättvisans håll.
Ta bara historien om Alexis Martinez, som föddes som Arthur Martinez
i bostadsområdet Harold Ickes i Chicago.
I intervjun pratar hon med sin dotter Lesley
om att som ung man gå med i ett gäng,
och senare i livet bli den kvinna hon alltid var ämnad att bli.
Detta är Alexis och hennes dotter Lesley.
(Ljud) Alexis Martinez: En av de svåraste sakerna för mig var
att jag alltid var rädd för att inte få
vara en del av mina barnbarns liv,
och ni omkullkastade det helt,
du och din man.
Frukten av detta är min relation med mina barnbarn.
De bråkar ibland om huruvida jag är han eller hon.
Lesley Martinez: Men de är fria att prata om det.
AM: De är fria att prata om det, men för mig är det ett mirakel.
LM: Du behöver inte be om ursäkt, du behöver inte smyga.
Vi kommer inte att bryta med dig, och det är något jag alltid har
velat att du ska veta, att du är älskad.
AM: Jag lever ju i detta varje dag nu.
Jag går längs gatan som kvinna och känner mig tillfreds med mig själv.
Jag önskar kanske att jag hade en mjukare röst,
men nu går jag i kärlek och försöker leva så varje dag.
DI: Nu går jag i kärlek.
Jag ska berätta en hemlighet om StoryCorps.
Det kräver en del mod att ha dessa samtal.
StoryCorps talar till vår dödlighet.
Deltagarna vet att inspelningen hörs länge efter deras bortgång.
Det finns en hospice-läkare, Ira Byock,
som har jobbat nära oss med att spela in intervjuer
med döende människor.
Han skrev en bok, "The Four Things That Matter Most"
om de fyra saker man vill säga till de viktigaste personerna i ens liv
innan de eller du dör:
tack, jag älskar dig,
förlåt mig, jag förlåter dig.
De är de mest kraftfulla ord vi kan säga till varandra,
och det är ofta det som händer i ett StoryCorps-bås.
Det är en möjlighet att få känslan av avslut med någon man bryr sig om,
ingen ånger, inget lämnat osagt.
Det är svårt och det kräver mod,
men det är därför vi lever, eller hur?
Så, TED Prize.
När TED och Chris först hörde av sig för några månader sedan
om möjligheten att få priset, blev jag helt golvad.
De bad mig tänka ut en väldigt kort önskan för mänskligheten,
inte mer än 50 ord.
Jag funderade på det, jag skrev mina 50 ord,
och några veckor senare ringde Chris och sa "Kör."
Så här är min önskan:
Att ni vill hjälpa oss
ta allt vi lärt av StoryCorps
och ge det till världen
så att vem som helst, var som helst kan spela in en meningsfull intervju
med en annan människa, som sedan arkiveras för historien.
Hur ska vi göra det? Med denna.
Vi rör oss fort in i en framtid där alla i världen
kommer att ha tillgång till en sån här,
och den har krafter jag aldrig hade kunnat föreställa mig för 11 år sedan
när jag startade StoryCorps.
Den har en mikrofon,
den kan ge instruktioner,
och den kan skicka ljudfiler.
Det är nyckelingredienserna.
Den första delen av min önskan är alltså redan på gång.
Under de senaste månaderna,
har StoryCorps-teamet arbetat frenetiskt
med att skapa en app som tar StoryCorps ut ur våra bås
så att det kan upplevas av vem som helst, var som helst, när som helst.
Kom ihåg att StoryCorps alltid har varit två personer och en hjälpreda
som hjälper dem spela in samtalet som bevaras för evigt,
men i denna stund,
släpper vi en betaversion av StoryCorps-appen.
Appen är en digital hjälpreda som hjälper dig genom
StoryCorps intervjuprocess,
hjälper dig välja ut frågor,
och ger dig alla tips du behöver
för att spela in en meningsfull StoryCorps-intervju,
och sedan med ett klick ladda upp den till vårt arkiv i kongressbiblioteket.
Det är den enkla biten, tekniken.
Den riktiga utmaningen är upp till dig:
att ta verktyget och lista ut hur vi kan använda det
över hela Amerika och hela världen,
så att vi istället för att spela in tusentals intervjuer på ett år,
kan spela in tiotusentals
eller hundratusentals
eller kanske till och med mer.
Föreställ er till exempel en nationell hemläxa
där alla gymnasieelever i USA som läser amerikansk historia,
spelar in en intervju med en äldre person under Thanksgiving,
så att man under en enda helg
kan fånga en hel generation amerikaners liv och upplevelser.
(Applåder)
Eller föreställ er mammor på olika sidor av en konflikt nånstans i världen
som sitter ner, inte för att prata om konflikten
utan för att ta reda på vilka personer de är,
och med det börja bygga upp tillit mellan varandra;
eller att det en dag blir tradition i hela världen
att människor hedras med en StoryCorps-intervju
på sin 75-årsdag;
eller att människor i ditt samhälle
besöker äldreboenden eller sjukhus eller härbärgen eller fängelser
beväpnade med den här appen för att hedra de som hörs minst i samhället,
och frågar dem vilka de är, vad de lärt sig i livet
och hur de vill bli ihågkomna.
(Applåder)
För tio år sedan spelade jag in en StoryCorps-intervju med min far
som var psykiatriker och även blev en välkänd HBTQ-aktivist.
Det här är bilden av oss under den intervjun.
Jag tänkte aldrig på den inspelningen förrän för ett par år sedan,
då min far, som verkade vara frisk som en nötkärna
och fortfarande tog emot patienter 40 timmar i veckan,
diagnostiserades med cancer.
Han gick bort väldigt plötsligt några dagar senare.
Det var den 28 juni 2012,
på årsdagen av Stonewallupproret.
Jag lyssnade på intervjun för första gången klockan tre på morgonen
den dag han dog.
Jag har ett par barn hemma,
och jag visste att deras enda sätt att få lära känna den här personen
som var en sån klippa i mitt liv, var genom den intervjun.
Jag trodde inte att jag kunde tro mer på StoryCorps än jag redan gjorde,
men i det ögonblicket
förstod jag, djupt och innerligt, vikten av att göra dessa inspelningar.
Folk kommer fram till mig varje dag
och säger, "Jag önskar att jag hade intervjuat min far, mormor eller min bror,
men jag väntade för länge."
Nu behöver ingen vänta längre.
I denna tid,
när så mycket av vår kommunikation är flyktig och oviktig,
hjälp oss skapa detta digitala arkiv
av samtal som är bestående och viktiga.
Hjälp oss skapa denna gåva till våra barn,
detta testamente över hur vi är som människor.
Jag hoppas att ni vill hjälpa oss så att denna önskan kan slå in.
Intervjua en familjemedlem, en vän eller till och med en främling.
Tillsammans kan vi skapa ett arkiv av mänsklig visdom,
och när vi gör det
kanske vi lär oss att lyssna lite mer och skrika lite mindre.
Dessa samtal kan kanske påminna oss om vad som verkligen är viktigt.
Och kanske, kanske
hjälper det oss att inse den enkla sanningen
att varje liv, varje enskilt liv,
är oändligt betydelsefullt.
Tack så mycket.
(Applåder)
Tack. Tack.
(Applåder)
Tack.
(Applåder)