În această seară voi încerca să demonstrez
că a invita o persoană dragă, un prieten sau chiar un străin
pentru a înregistra un interviu evocator împreună
ar putea constitui unul dintre cele mai importante momente din viața lor
și a voastră.
La 22 de ani am avut norocul de a-mi găsi vocația
când am început să fac reportaje la radio.
Cam tot pe atunci
am aflat ca tatăl meu, de care eram foarte apropiat, era gay.
Am fost foarte surprins.
Eram o familie foarte apropiată și am fost foarte la pământ.
Odată, în una din conversațiile noastre dificile,
tatăl meu mi-a vorbit despre conflictul din Stonewall.
Mi-a spus că într-o seară în 1969,
un grup de tineri travestiți negri și latini
au răspuns atacurilor poliției la un bar gay din Manhattan,
numit Stonewall Inn,
și altercația a lansat mișcarea modernă pentru drepturile persoanelor gay.
Povestea aceasta m-a uimit și mi-a captat interesul.
Așa că am decis să-mi iau reportofonul și să aflu mai multe.
Cu ajutorul unui tânăr arhivist, Michael Shirker,
am reușit să găsim persoane care au fost la Stonewall Inn în acea noapte.
Înregistrând aceste interviuri,
mi-am dat seama că microfonul îmi permitea
să merg în locuri în care nu aș fi ajuns altfel
și să discut cu oameni cu care altfel nu aș fi vorbit vreodată.
Am avut privilegiul să cunosc
unii dintre cei mai uimitori, puternici și curajoși oameni
pe care i-am întâlnit vreodată.
Pentru prima dată, povestea despre Stonewall
a fost spusă unui public național.
I-am dedicat programul tatălui meu.
Mi-a schimbat relația cu el și mi-a schimbat viața.
În următorii 15 ani am realizat multe alte documentare la radio
cu intenția de a aduce la lumină oameni de care auzim prea rar în mass-media.
De fiecare dată, vedeam cum simplul fapt de a fi intervievat
putea însemna atât de mult,
mai ales pentru cei cărora li s-a spus că poveștile lor nu contează.
Vedeam cum își îndreptau spatele
când începeau să vorbească la microfon.
În 1998 am făcut un documentar despre ultimele moteluri
din Bowery, Manhattan.
Unii au stat în aceste hoteluri ieftine zeci de ani.
Trăiau în camere mici cât o celulă de închisoare
care erau acoperite cu plasă,
ca să nu se poată sări dintr-o cameră în alta.
După ceva timp, am scris o carte despre acești bărbați cu fotograful Harvey Wang.
Îmi amintesc când am intrat într-un motel cu o primă ediție a cărții
și i-am arătat unui băiat pagina sa.
A privit pagina în tăcere,
apoi mi-a luat cartea din mână
și a început să alerge pe holul lung și îngust ținând cartea deasupra capului
și strigând: „Exist! Exist!"
(Aplauze)
„Exist" a devenit în multe moduri sloganul pentru StoryCorps,
o idee nebună pe care am avut-o acum 12 ani.
Ideea era să folosesc documentarele în mod complet diferit.
De obicei, documentarele din mass-media foloseau interviurile
pentru a crea o lucrare de artă, de divertisment sau educativă
care să fie văzută și auzită de un public numeros.
Dar eu am vrut să încerc ceva nou,
în care interviul în sine să fie scopul proiectului
și astfel să le dau multor oameni șansa de a fi ascultați.
Acum 11 ani, în stația Grand Central,
am construit o cabină unde oricine poate veni să onoreze pe cineva
intervievându-i despre viața lor.
Venind la cabină ești întâmpinat de un asistent care te aduce înăuntru.
Stai în fața cuiva, de exemplu bunicul tău,
pentru aproape o oră, timp în care asculți și discuți.
Mulți se gândesc la asta ca și cum ar fi ultima lor conversație,
ce aș vrea să întreb sau să îi spun acestei persoane
care înseamnă atât de mult pentru mine?
La sfârșitul conversației, primești o copie a interviului
și o altă copie e trimisă la American Folklife Center
la Biblioteca Congresului,
ca într-o bună zi stră-stră-strănepoții tăi să îl poată cunoaște pe bunicul tău
prin vocea și povestea lui.
Am deschis cabina asta în unul din cele mai aglomerate locuri din lume
invitând pe oricine să poarte o conversație atât de intimă
cu o altă persoană.
Nu știam dacă va fi o idee bună, dar încă de la început a funcționat.
Oamenii tratau întreaga experiență cu foarte mult respect
și conversații uimitoare au avut loc înăuntru.
Vă voi arăta un extras animat
dintr-un interviu înregistrat în cabina din Grand Central.
Joshua Littman, de 12 ani, îi lua un interviu mamei sale, Sarah.
Josh are sindromul Asperger.
Copiii cu acest sindrom sunt incredibil de deștepți,
dar nu se descurcă bine pe plan social.
De obicei au niște obsesii. În cazul lui Josh – animalele.
Iată-l pe Josh vorbind cu mama sa, Sarah în Grand Central acum nouă ani.
(Video) Josh Littman: Pe o scară de la 1 la 10,
crezi că viața ta ar fi diferită fără animale?
Sarah Littman: Cred că viața ar fi de nota 8 fără animale,
pentru că ele ne fac viața mai plăcută.
JL: Cum altcumva ar fi diferită viața fără ele?
SL: Nu m-aș supăra dacă nu ar fi gândaci și șerpi.
JL: Mie îmi plac șerpii dacă nu sunt veninoși, sau constrictori.
SL: Mda, mie nu prea îmi plac.
JL: Gândacii sunt insecte pe care ne place să le urâm.
SL: Da, așa e.
JL: Te-ai gândit vreodată că nu te vei descurca cu un copil?
SL: Țin minte că atunci când erai mic ai avut colici și plângeai încontinuu.
JL: Ce e colica? SL: E o durere de stomac
care te face să plângi cam patru ore.
JL: Țipam mai tare decât Amy?
SL: Destul de tare, dar Amy avea vocea mai ridicată.
JL: Mi se pare că toți o plac pe Amy mai mult,
ca și cum ea e îngerașul perfect.
SL: Înțeleg de ce crezi că oamenii o plac pe Amy mai mult,
și nu e din cauza sindromului Asperger,
dar e mai ușor pentru Amy să fie prietenoasă,
pe când ție cred că îți este mai greu.
Dar oamenii care te cunosc cu adevărat te iubesc foarte mult.
JL: Ca Ben, sau Eric, sau Carlos? SL: Da...
JL: Adică eu am prieteni mai de calitate, dar în cantitate mai mică?
SL: Nu voi estima calitatea, dar cred –
JL: Adică, la început Amy o iubea pe Claudia, apoi o ura,
o iubea pe Claudia, după o ura.
SL: Așa sunt fetele, dragule.
Important e că tu ai câțiva prieteni foarte buni,
și de asta ai nevoie cu adevărat în viață.
JL: Am devenit fiul pe care ți l-ai dorit când m-am născut?
Ți-am îndeplinit așteptările?
SL: Mi-ai depășit așteptările, scumpule.
Normal, ai așteptări despre cum va fi copilul tău,
dar tu m-ai ajutat să mă dezvolt ca părinte, fiindcă gândești –
JL: Păi, eu te-am făcut părinte.
SL: Tu m-ai făcut părinte, bun argument. (Râsete)
Dar și pentru că gândești diferit de ce spun cărțile pentru părinți,
a trebuit să învăț să gândesc creativ cu tine.
Așa am devenit mai creativă ca persoană și ca părinte
și îți voi fi mereu recunoscătoare.
JL: Și asta te-a ajutat când s-a născut Amy?
SL: M-a ajutat când Amy s-a născut, dar tu ești atât de special pentru mine
și sunt foarte norocoasă că ești fiul meu.
(Aplauze)
După ce povestea a fost difuzată la radio,
Josh a primit sute de scrisori spunându-i ce copil minunat e.
Mama lui, Sarah, le-a adunat într-o carte
iar când Josh era jignit la școală, citeau scrisorile împreună.
Vreau să vă spun că doi dintre eroii mei
sunt în seara asta aici cu noi.
Sarah Littman și fiul ei, Josh, care e acum student eminent.
(Aplauze)
Mulți oameni plâng când aud poveștile StoryCorps,
dar nu pentru că sunt triste. Majoritatea nu sunt.
Cred că e pentru că auzi ceva autentic și pur acum,
când uneori e greu să distingi între ce e real și ce e reclamă.
E un fel de „anti-reality-show”.
Nimeni nu vine la StoryCorps să se îmbogățească.
Nimeni nu vine pentru faimă.
E un act de generozitate și dragoste.
Mulți sunt oameni obișnuiți
vorbind despre vieți trăite cu bunătate, curaj, decență și demnitate.
Când auzi asemenea povești,
simți că pășești pe pământ sfânt.
Experimentul din Grand Central a dat roade,
așa că ne-am extins în toată țara.
Astăzi, mai mult de 100 000 oameni în toate cele 50 de state
în mii de orașe din America
au realizat interviuri StoryCorps.
În prezent e cea mai mare colecție de voci umane compusă vreodată.
(Aplauze)
Am angajat și pregătit sute de asistenți
care să ghideze oamenii pe parcursul experienței.
Majoritatea lucrează pentru un an sau doi,
călătorind prin țară pentru a culege înțelepciunea umanității.
Ei se consideră martori, iar dacă îi întrebi,
toți asistenții îți vor spune că cel mai important lucru
pe care l-au învățat fiind prezenți în timpul interviurilor
e că oamenii sunt în esență buni.
Cred că în primii ani ai StoryCorps, puteai spune
că selecția era discriminatorie.
Dar după zeci de mii de interviuri cu orice fel de persoane
în toată țara -- bogați, săraci, de la 5 la 105 ani,
în 80 de limbi diferite, din întregul spectru politic --
trebuie să crezi că poate oamenii ăștia chiar încearcă să realizeze ceva.
Și eu am învățat atât de mult din aceste interviuri.
Am învățat despre poezia, înțelepciunea și grația
care se regăsesc în cuvintele oamenilor din jurul nostru,
când ne facem timp să ascultăm.
Ca în acest interviu
dintre angajatul unei case de pariuri din Brooklyn, Danny Perasa,
care a adus-o pe soția sa, Annie, să-i vorbească despre dragostea lui.
(Audio) Danny Perasa: Vezi cum stau lucrurile,
mereu mă simt vinovat când îți spun „Te iubesc”.
Și îți spun atât de des, îți spun să îți amintesc
că oricât de bondoc aș fi, cuvintele vin de la mine.
E ca și cum ai asculta un cântec frumos la un radio defect
și e frumos din partea ta că mai ții radioul prin casă.
Annie: Dacă nu găsesc un bilet pe masă, cred că ceva nu e în regulă.
Îmi scrii un bilet de dragoste în fiecare dimineață.
DP: Singurul lucru care ar putea să meargă rău,
ar fi să nu găsesc un pix.
AP: Prințesei mele,
E extrem de ploios azi afară, te sun la 11:20 dimineață.
DP: E o prognoză meteo romantică.
AP: Și te iubesc. Te iubesc. Te iubesc.
DP: Când un tip are o căsnicie fericită, indiferent de ce se întâmplă la muncă,
sau în restul zilei, are un adăpost când ajunge acasă.
E o bucurie să știi că poți îmbrățișa pe cineva,
fără ca ei să te dea afară spunând: „Ia-ți mâinile de pe mine!”
Să fii căsătorit e ca și cum ai televizor color.
Nu vrei să te mai întorci la alb-negru.
(Râsete)
DI: Danny avea cam 1 metru 50, avea ochii cruciș și un singur dinte.
Dar Danny Perasa era mai romantic
decât toți actorii de la Hollywood luați împreună.
Ce altceva am învățat?
Am învățat despre capacitatea aproape de neimaginat
a spiritului uman de a ierta.
Am învățat despre putere și tărie de caracter.
Ca în interviul cu Oshea Israel și Mary Johnson.
În adolescență, Oshea l-a ucis pe singurul fiu al lui Mary,
Laramiun Byrd, într-un conflict de stradă.
După 10 ani, Mary a mers la închisoare
să-l cunoască pe Oshea și să afle cine era persoana
care îi luase viața fiului ei.
Treptat și în mod remarcabil, au devenit prieteni.
Iar când a fost eliberat din penitenciar, Oshea s-a mutat lângă Mary.
Acesta e un extras scurt din conversația avută când Oshea a fost eliberat.
(Video) Mary Johnson: Fiul meu biologic nu mai e printre noi.
Nu l-am văzut absolvind, iar tu mergi acum la universitate.
Voi avea șansa să te văd pe tine absolvind.
Nu l-am văzut pe el căsătorindu-se.
Să sperăm că într-o zi, voi trăi asta cu tine.
Oshea Israel: Doar să vă aud spunând aceste lucruri
și fiind în viața mea așa cum o faceți sunt o motivație.
Mă motivează să fiu sigur că urmez drumul bun.
Credeți încă în mine
și faptul că faceți asta în ciuda durerii pe care v-am provocat-o
e uimitor.
MJ: Știu că nu e ușor să împărtășim această poveste,
chiar și cum stăm acum privindu-ne.
Știu că nu e un lucru ușor și admir că poți face asta.
OI: Vă iubesc, doamnă! MJ: Și eu te iubesc, fiule!
(Aplauze)
În nenumărate ocazii mi-au fost reamintite curajul și bunătatea oamenilor
și cum cursul istoriei chiar înclină spre justiție.
Ca în povestea lui Alexis Martinez, născută Arthur Martinez
în Harold Ickes în Chicago.
În interviu vorbește cu fiica ei, Lesley,
despre cum a intrat într-o gașcă ca adolescent
și cum mai târziu a devenit femeia care a fost mereu menită să fie.
Acestea sunt Alexis și fiica ei, Lesley.
(Audio) Alexis Martinez: Unul dintre cele mai dificile lucruri a fost
că îmi era mereu frică că nu îmi va fi permis
să fiu alături de nepoții mei.
Și voi ați dat gândul ăsta la o parte, tu și soțul tău.
Unul din roadele acestui lucru e relația mea cu nepoatele mele.
Uneori se ceartă dacă sunt o „ea” sau un „el”.
Lesley Martinez: Dar sunt libere să discute asta.
AM: Sunt libere să vorbească despre asta, iar pentru mine e un miracol.
LM: Nu trebuie să îți ceri iertare. Nu trebuie să te ascunzi.
Nu te vom izola și asta mi-am dorit mereu să știi, că ești iubită.
AM: Să știi că trăiesc asta în fiecare zi.
Merg pe stradă ca o femeie și sunt împăcată cu cine sunt.
În fine, îmi doresc să fi avut o voce mai subțire,
dar acum sunt înconjurată de dragoste și încerc să trăiesc așa în fiecare zi.
DI: Acum sunt înconjurată de dragoste.
Vă voi spune un secret despre StoryCorps.
Îți trebuie curaj să porți asemenea conversații.
StoryCorps se adresează mortalității noastre.
Participanții știu că înregistrările vor fi ascultate
când ei nu vor mai fi printre noi.
Ira Byock, un doctor într-un azil,
a lucrat cu noi pentru a lua interviuri celor aflați pe moarte.
A scris o carte numită Patru lucruri care contează cel mai mult
despre cele patru lucruri pe care ai vrea să le spui celor mai importanți oameni
din viața ta, înainte de moarte:
Mulțumesc
Te iubesc
Iartă-mă
Te iert
Sunt cele mai puternice cuvinte pe care ni le putem spune
și asta se întâmplă des în cabina StoryCorps.
E șansa de a trăi un moment de deplină împăcare cu cineva drag:
fără regrete, nimic lăsat nespus.
E greu și necesită curaj.
Dar pentru asta trăim, nu?
Premiul TED...
Când am auzit de la TED și Chris acum câteva luni
de posibilitatea premiului, am fost șocat.
M-au rugat să formulez o dorință pentru umanitate,
doar 50 de cuvinte.
Așa că m-am gândit, am scris cele 50 de cuvinte
și la câteva săptămâni, Chris m-a sunat și mi-a spus „Haide!”
Așa că aceasta e dorința mea:
Că voi ne veți ajuta
să luăm tot ce am învățat prin StoryCorps
și să îl facem accesibil lumii,
ca oricine oriunde să poată înregistra un interviu semnificativ cu un alt om,
care va fi apoi arhivat pentru posteritate.
Cum vom proceda? Cu asta.
Ne apropiem de un viitor în care oricine din lume va avea acces la ele.
și au puteri pe care nu mi le-aș fi închipuit acum 11 ani,
când am inițiat StoryCorps.
Are un microfon, îți explică cum să faci
și poate trimite fișiere audio.
Acestea sunt elementele-cheie.
Așa că prima parte a dorinței e deja în desfășurare.
În ultimele două luni echipa StoryCorps a lucrat din greu
să creeze o aplicație care să scoată StoryCorps din cabine
și să îl facă accesibil oricui, oriunde și oricând.
StoryCorps consta în doi oameni și un asistent,
ajutându-i să înregistreze conversația care e păstrată pe veșnicie.
Dar în acest moment, lansăm o variantă beta publică a aplicației StoryCorps.
Aplicația e un asistent digital care te ghidează
de-a lungul interviului StoryCorps,
te ajută să alegi întrebări
și îți dă toate sfaturile pentru a realiza un interviu StoryCorps elocvent.
Apoi cu un click îl trimiteți la arhiva din Biblioteca Congresului.
Asta e partea ușoară, tehnologia.
Adevărata provocare vă rămâne vouă:
să luați această aplicație și să vedeți cum o puteți folosi
în toată America și în jurul lumii.
În loc de mii de inteviuri StoryCorps realizate pe an,
să înregistrăm zeci de mii, sau chiar sute de mii,
sau și mai multe.
Imaginați-vă, de exemplu, o temă la scară națională
în care liceeni care studiază istoria Americii
realizează un interviu cu un bătrân de Ziua Recunoștinței.
Într-un singur weekend,
o generație întreagă de vieți și experiențe americane ar fi captate.
(Aplauze)
Sau imaginați-vă mame din părți opuse ale unui conflict în lume,
stând de vorbă nu despre război, ci pentru a se descoperi pe sine.
Făcând asta, încep să construiască legături de încredere.
Sau poate că într-o zi va deveni o tradiție globală
ca oamenii să fie onorați cu un interviu StoryCorps
la aniversarea a 75 de ani.
Sau că oamenii din comunitatea voastră
merg în azile de bătrâni, spitale, adăposturi și chiar închisori
înarmați cu această aplicație pentru a onora oamenii
care nu sunt auziți în societate.
Să îi întrebe cine sunt, ce au învățat în viață
și cum doresc să fie amintiți.
(Aplauze)
Acum 10 ani, am realizat un interviu StoryCorps cu tatăl meu,
care era psihiatru și un cunoscut activist gay.
Iată o fotografie a noastră la interviu.
Nu m-am gândit la acea înregistrare până acum doi ani,
când tatăl meu, care părea perfect sănătos
și consulta încă pacienți 40 de ore pe săptămână,
a fost diagnosticat cu cancer.
A murit la câteva zile.
Era 28 iunie 2012,
aniversarea incidentului de la Stonewall.
Am ascultat acel interviu pentru prima oară la 3 dimineața
în ziua în care a decedat.
Am doi copii mici acasă
și am știut că singurul mod ca ei să cunoască această persoană,
care a fost așa importantă în viața mea, era prin acel interviu.
Nu credeam că aș putea aprecia StoryCorps mai mult decât o făceam deja,
dar în acel moment,
am înțeles complet, cu toată ființa mea, importanța acestor înregistrări.
În fiecare zi, oamenii îmi spun:
„Îmi doresc să-mi fi intervievat tatăl, bunicul sau fratele”
„dar am așteptat prea mult.”
Acum nimeni nu mai trebuie să aștepte.
În prezent,
când modul în care comunicăm e în mare parte trecător și insignifiant,
alăturați-vă proiectului nostru de a crea o arhivă digitală
de conversații care sunt trainice și semnificative.
Ajutați-ne să creăm acest cadou pentru copiii noștri,
acest testament despre cine suntem ca oameni.
Sper că ne veți ajuta să îndeplinim această dorință.
Intervievați o rudă, un prieten sau chiar un străin.
Împreună putem crea o arhivă a înțelepciunii umanității
și poate făcând asta,
vom învăța să ascultăm mai mult și să strigăm mai puțin.
Poate aceste conversații ne vor aminti ce contează cu adevărat.
Și poate, poate
ne vor ajuta să înțelegem adevărul simplu
că orice viață, fiecare în parte,
contează egal și etern.
Vă mulțumesc foarte mult.
(Aplauze)
Vă mulțumesc. Mulțumesc.
(Aplauze)
Mulțumesc
(Aplauze)