Taigi TED inteligentijos oazėje,
aš stoviu prieš jus šį vakarą
kaip sunkių daiktų tampymo po šaltas vietoves ekspertas.
Didžiąją gyvenimo dalį aš vadovauju poliarinėms ekspedicijoms,
o praėjusį mėnesį kartu su kolega Tarka L'Herpiniere
užbaigėme ambicingiausią mano kada bandytą ekspediciją.
Tiesą sakant, jaučiuosi tarsi būčiau atgabentas čia
po 4 mėnesių praleistų pasaulio pakraštyje,
kur urzgiau ir keikiausi, tiesiai čia ant TED scenos.
Kaip galite įsivaizduoti, pereinamasis laikotarpis nebuvo visiškai sklandus.
Vienas įdomus šalutinis efektas yra tai,
jog mano trumpalaikė atmintis tapo visiškai trumpa.
Todėl turėjau pasižymėti keletą pastabų,
kad išvengčiau urzgimo ir keikimosi per ateinančias 17 minučių
Čia yra pirmoji mano kalba apie šią ekspediciją,
ir nors mes netyrėme genomų sekos ir nestatėme kosmoso teleskopų,
tai pasakojimas apie visko, ką turėjome, atidavimą tam, kad įgyvendintumėme tai,
kas anksčiau nebuvo pasiekta.
Taigi, tikiuosi, kad ir jūs rasite peno mintims.
Tai buvo kelionė, ekspedicija į Antarktidą – šalčiausią,
vėjuočiausią, sausiausią ir aukščiausiai virš jūros lygio esantį žemyną.
Tai užburianti vieta. Ir be galo didelė.
Dvigubai didesnė už Australiją.
Tai žemynas, kuris užimą tokį patį plotą kaip Kinija ir Indija sudėjus kartu.
Nukrypstant nuo temos, pastebėjau
įdomų reiškinį pastarosiomis dienomis,
tai, ko kelių metų bėgyje gali sulaukti ir Chris Hadfield, atvykęs į TED,
pokalbius, kurie skamba taip:
"O, Antarktida! Šaunu.
Kartu su vyru metinių proga buvome Antarktidoje lydimi Lindblad."
arba: "O, šaunu! Ar vykai ten dėl maratono?"
(Juokas)
Iš tiesų, mūsų kelionė - tai 69 nenutrūkstami maratonai
per 105 dienas, 2897 km kelionė pėsčiomis nuo Antarktidos pakrantės
iki Pietų ašigalio ir atgal.
Kelionės metu viršijome rekordą
už ilgiausią žmogaus jėgomis įveiktą poliarinę kelionę daugiau nei 650 km.
(Plojimai)
Tiems iš jūsų, kurie esate iš San Fransisko įlankos,
tai būtų tas pats, kaip nueiti nuo čia iki ten,
apsisukti ir grįžti.
Taigi, kaip stovyklavimas, tai buvo itin ilgas.
Ir jį mačiau labai glaustai apibendrintą
pagarbintuose Business Insider Malaysia puslapiuose.
["Du tyrėjai įveikė poliarinę ekspediciją, kurios metu ankstesnė įgula žuvo"]
Chris Hadfield išraiškingai kalbėjo
apie baimę ir sėkmės tikimybę bei, žinoma, išgyvenimo tikimybę.
Iš 9 žmonių per visą istoriją, kurie prieš mus bandė šią kelionę,
nei vienam nepavyko pasiekti ašigalio ir grįžti,
5 iš jų mirė pakeliui.
Tai kapitonas Robert Falcon Scott.
Jis vadovavo paskutinei komandai, vykdžiusiai ekspediciją.
Scott ir jo varžovas seras Ernest Shackleton,
kuriuos skyrė dešimtmetis,
abu vedė ekspedicijas, rungdamiesi tapti pirmais pasiekusiais Pietų ašigalį
bei nubrėžusiais vidinius Antarktidos žemėlapius,
vietos, apie kurią tuomet žinojome mažiau
nei apie mėnulio paviršių,
nes jį galėdavome matyti per teleskopus.
Antarktida dar prieš šimtmetį neturėjo didžiosios dalies žemėlapių.
Kai kurie žinote šią istoriją.
Paskutinė Scott ekspedicija – Terra Nova 1910-aisiais –
prasidėjo kaip milžiniškas apgulties tipo puolimas.
Jis turėjo komandą su lenktyniniais arkliais,
šunimis, benzinu varomais traktoriais,
iš anksto nustatytose vietose mėtant po kelias maisto ir kuro saugyklas,
pro kurias Scott galutinė 5 žmonių komanda keliautų iki ašigalio,
kur apsisukę parčiuožtų atgal iki pakrantės pėsčiomis.
Scott ir jo 5 žmonių komanda
Pietų ašigalį pasiekė 1912-ųjų sausį
ir rado, jog juos aplenkė norvegų komanda, vadovaujama Roald Amundsen,
kurie keliavo su šunų kinkiniais.
Scott komanda turėjo grįžti pėsčiomis.
Ir daugiau nei 100 metų šita kelionė liko neužbaigta.
Scott komanda grįždami žuvo.
Ir paskutinį dešimtmetį
aš savęs klausinėjau, kodėl taip nutiko?
Kaip tai galėjo likti aukščiausiu pasiekimu?
Scott komanda pėsčiomis įveikė 2570 km
Niekam nuo tada nepavyko priartėti.
Taigi čia yra viršutinė riba žmogaus ištvermės,
pastangų ir atletinių pasiekimų
be abejonės atšiauriausiame Žemės taške.
Atrodė, tarsi tai būtų maratono rekordas,
kurio niekas neįveikė nuo 1912-ųjų.
Ir žinoma, keista, bet nuspėjama smalsumo, užsispyrimo
ir, matyt, išdidumo kombinacija
leido man pagalvoti, jog aš galėčiau būti tas, kuris užbaigs pradėtą darbą.
Skirtingai nuo Scott ekspedicijos, mes buvome tik dviese -
praėjusių metų spalį pradėjome kelionę nuo Antarktidos pakrantės,
viską tempdamiesi patys,
vyrų kinkiniu, kaip tai pavadino Scott.
Kai sakau, kad čia tas pats kas nueiti į San Francisco ir atgal,
iš tikrųjų, turiu omeny, kad tai buvo tempimas kažko panašaus į
sunkiausią NFL žaidėją.
Mūsų rogės pradžioje svėrė po 200 kg,
tiksliau po 440 svarų,
tokį patį svorį tempė silpniausias Scott arklys.
Iš pradžių judėjome apie 0,8 km/h.
Turbūt viena iš priežasčių, kodėl niekas iki šiol nebandė šios kelionės
įveikti daugiau nei 100m.,
buvo ta, kad niekas nebuvo pakankamai kvailas, kad to imtųsi.
Ir nors negaliu teigti, jog mes tyrinėjome
tikrąja ta žodžio prasme -
nedavėme vardų kalnams, nepiešėme naujų slėnių žemėlapių -
manau, jog vis tiek žengėme į neatrastas teritorijas žmogiškąja prasme.
Žinoma, jei ateityje atrastume, jog smegenyse yra tam tikra vieta,
kuri aktyvuojasi, kai žmogus save keikia,
aš visai nenustebčiau.
Esate girdėję, kad vidutinis amerikietis praleidžia 90% savo laiko viduje.
Mes lauke išbuvome beveik keturis mėnesius.
Ir nematėme nei vieno saulėlydžio.
Tai buvo 24 valandų diena.
Gyvenimo sąlygos buvo gana spartietiškos.
Per 105 dienos savo apatinius keičiau tik 3 kartus,
o su Tarka dalinomės 2,8 kv.m. pakloto.
Vis dėlto mes turėjome įrangos, kurios Scott net įsivaizduoti negalėjo.
Kiekvieną vakarą rašydavome dienoraštį kompiuterio ir pagal užsakymą
pagaminto palydovinio siųstuvo pagalba,
kurie turėjo saulės baterijas:
turėjom lankstų fotoelementų skydelį virš palapinės.
O rašymas man buvo ypatingai svarbus.
Dar būdamas vaikas žavėjausi nuotykine literatūra,
ir manau, kad šią savaitę visi pamatėme
istorijų pasakojimo svarbą ir galią.
Taip, mes turėjome XXI a. įrangos,
bet nepaisant to susidūrėme su tais pačiais iššūkiais,
su kuriais susidūrė Scott:
oro ir to, ką Scott pavadino sklendimu,
trinties tarp slidžių ir sniego dydis.
Žemiausia jutiminė temperatūra, su kuria susidūrėme, buvo -70,
ir didžiąją kelionės dalį turėjome nulinį matomumą,
vadinamąjį visišką baltumą.
Keliavome aukštyn – žemyn didžiausiu
ir pavojingiausiu pasaulyje Birdmoro ledynu.
Jis 177 km ilgio, o didžioji paviršiaus dalis – mėlynasis ledas.
Kaip matote, tai gražus, mirgantis plieno kietumo, mėlynas paviršius
padengtas tūkstančiais įtrūkimų,
kai kurie jų gali siekti iki 60 m gylį.
Lėktuvai čia nusileisti negali,
todėl didžiausias pavojus grėsė tuomet,
techniškai, kai turėjome mažiausiai šansų būti išgelbėti.
Pietų ašigalį pasiekėme 61-ą keliavimo pėsčiomis dieną,
su viena poilsio diena dėl blogo oro,
liūdna, bet tai buvo kažkas priešingo kulminacijai.
Ten yra nuolatinė amerikiečių bazė,
Amundsen - Scott Pietų ašigalio stotis.
Jie turi pakilimo taką, valgyklą,
karštus dušus,
pašto tarnybą, parduotuvę turistams,
krepšinio aikštelę, kurią galima paversti kino teatru.
Tad šiais laikais viskas kiek kitaip,
ten plyti ir laukai šiukšlių.
Mane stebina tai, kad
žmonės gali egzistuoti 365 dienas per metus
su mėsainiais, karštu dušu ir kino teatru,
bet panašu, kad tai prigamina daug tuščių kartoninių dėžių.
Kairėje nuotraukos pusėje matosi
keli kvadr. akrai šiukšlių
laukiančių, kol bus išskraidintos iš Pietų ašigalio.
Tačiau Pietų ašigalyje iš tikro yra paminklinis stulpas,
kurį mes pasiekėme pėsčiomis, niekieno nelydimi,
pačiu sunkiausiu maršrutu,
1450 km per rekordišką laiką,
tempiant nepalyginamai daugiau svorio.
Ir jei būtume sustoję ir išskridę namo,
kas būtų buvę itin logiška,
tuomet mano kalba čia ir pasibaigtų,
o pabaiga būtų tokia:
Jei turi puikią komandą, gerą įrangą ir įrankius,
jei nestokoji tikėjimo savimi ir pasiryžimo,
tuomet viskas įmanoma.
Bet mes apsisukome grįžti,
ir čia viskas patampa įdomiau.
Aukštai ant Antarktidos plokščiakalnio,
virš 3 km aukštyje, itin vėjuota, šalta, sausa, o mes išsekę.
Įveikėme 35 maratonus
ir tai buvo tik pusiaukelė.
Žinoma, mus galėjo pasiekti specialūs
lėktuvai, turėjome palydovinius telefonus,
ir tiesioginius, visą parą veikiančius sekimo įrenginius, ko neturėjo Scott.
Tačiau žiūrint atgal,
vietoj to, kad palengvintų mūsų kelionę,
apsauginės priemonės leido mums
vaikščioti itin plona riba,
laviruoti labai arti mūsų kaip žmonių absoliučių ribų.
Tai rafinuotas kankinimo būdas -
išsekinti save iki visiško bado, kasdien
tempiant roges pilnas maisto.
Daugelį metų rašiau iškalbingas eilutes, prašydamas paramos,
apie žmogaus ištvermės limitų bandymą,
tačiau realybėje tai buvo daug baisiau.
Prieš pasiekiant ašigalį,
porą savaičių pūtė priešpriešinis vėjas, taip mus labai sulėtindamas.
To pasekoje, keletą dienų valgėme tik po pusę porcijos.
Kelionei turėjome baigtinį kiekį maisto,
todėl stengėmės išsidėlioti valgymus,
dvigubai sumažindami mums priklausiusį kalorijų kiekį.
Mums išsivystė hipoglikemija -
gliukozės kiekis mūsų kraujyje buvo per mažas -
ir jautriai reaguodavome į itin šaltą orą.
Tarka nufotografavo mane vieną vakarą,
kai aš vos nenualpau dėl hipotermijos.
Prasidėjo besikartojantys hipotermijos priepuoliai, ko aš dar nebuvau patyręs,
kas privertė paminti savo išdidumą.
Kad ir kaip norėtųsi manyti,
kad nesi tas, kuris viską meta,
kad tau viskas vyks kaip per sviestą,
hipotermija nepalieka pasirinkimo.
Patampi visiškai nedarbingas.
Tarsi girtas pyplys.
Tampi apgailėtinas.
Pamenu norėjau viską mesti ir tiesiog gulėti.
Tai labai savotiškas jausmas
ir didelis nustebimas nusilpti iki tokio lygio.
Ir tuomet išseko mūsų maisto atsargos,
likus 74 km iki pirmos mūsų bazės,
kurią palikome išvykdami.
Palikome 10 maisto bazių,
iš tikro užkasdami maistą ir kurą grįžimui -
kuras buvo skirtas virimo aparatui, kuriuo tirpdėm sniegą vandeniui -
ir aš buvau priverstas paskambinti, kad papildytų mūsų atsargas,
lėktuvas atgabeno maisto 8-ioms dienoms, kaip tik kol pasieksime bazę.
Kol atskrido iš kitos Antarktidos pusės, jie užtruko 12 valandų.
Išsikviesti lėktuvą buvo vienas sunkiausių sprendimų mano gyvenime.
Ir turbūt skambu kaip melagis, stovėdamas čia su pilvuku.
Per pastarąsias 3 savaites priaugau 14 kg.
Badas paliko ir tam tikrą protinį randą,
štai kodėl aš siaubiu kiekvieno viešbučio švedišką stalą.
(Juokas)
Bet mes tikrai buvome gan alkani ir ne pačios geriausios formos.
Aš nei sekundei nesigailiu, kad iškviečiau lėktuvą,
nes aš vis dar stoviu gyvas prieš jus,
su visomis galūnėmis, ir pasakoju istoriją.
Bet aš niekada neplanavau kviesti išorinę pagalbą,
mano ego vis dar tam priešinasi.
Tai buvo didžiausia mano svajonė
ir ji buvo beveik tobulai įgyvendinta.
Grįžtant link pakrantės
mūsų kapliukai - spygliai ant batų,
kuriuos naudojame keliaujant mėlynuoju ledyno ledu -
sulūžo Birdmoro viršūnėje.
Mums dar reikėjo nusileisti 160 km
itin slidžiu, akmens kietumo ledu.
Taisėme juos kas valandą.
Kad geriau suvoktumėte situaciją,
čia vaizdas žiūrint žemyn link Beardmore ledyno žiočių.
Horizonte matomame tarpe tilptų visas Manhattan miestas.
Tai 32 km tarp Vilties ir Kifino kalnų.
Dar niekad nesijaučiau toks mažas kaip Antarktidoje.
Kai pasiekėme ledyno žiotis,
supratome, jog šviežias sniegas uždengė didelę dalį įtrūkimų.
Vienas iš Shackleton vyrų apibūdino ėjimą šia vietove
tarsi vaikščiojimą stikliniu geležinkelio stoties stogu.
Įkritome daugiau kartų nei galiu prisiminti,
dažnai tiesiog įkišdami kur slidę ar koją.
Keletą kartų įkritome iki pat pažastų,
bet, ačiū Dievui, nei karto giliau.
Mažiau nei prieš 5 savaites, po 105 dienų,
kirtome šią keistai nedraugišką finišo liniją,
Roso salos pakrantę iš Naujosios Zelandijos pusės.
Pirmame plane matote ledą
ir už jos akmeninę sieną.
Už mūsų nusidriekia beveik 3000 km kelias.
Mes įveikėme ilgiausią poliarinę kelionę pėsčiomis,
tai apie ką svajojau gerą dešimtmetį.
Ir žvelgiant atgal,
aš vis dar laikausi savo nuomonės,
kurią kartoju jau daug metų,
dėl tikslų svarbos
ir pasiryžimo bei tikėjimo savimi.
Turiu pripažinti, nedaug mąsčiau apie tai, kas nutinka,
kai pasiekiame nežabotus tikslus,
kuriems paskyrėme didžiąją gyvenimo dalį,
iš tiesų, aš vis dar bandau tai išsiaiškinti.
Kaip minėjau, yra labai nedaug išorinių požymių, kad buvau išvykęs.
Priaugau 14 kg.
Turiu keletą neryškių, dabar paslėptų makiažo, nušalimo randų.
Vieną turiu ant nosies, po vieną ant žandų, kur buvo akiniai.
Bet viduje aš visiškai kitas žmogus.
Atvirai sakant,
Antarktida metė man tokį iššūkį ir privertė nusižeminti,
kad nesu tikras ar kada gebėsiu tai išreikšti žodžiais.
Man vis dar sunkiai sekasi sujungti savo mintis.
Šiandien stovėdamas čia ir dalindamasis savo istorija
tik patvirtinu, kad visi galime pasiekti didelius dalykus,
būdami ambicingi, entuziastingi,
užsispyrę kaip ožiai,
atsisakydami mesti,
Ir kaip sakė Sting, jei labai apie kažką svajosi,
tai iš tikrųjų išsipildys.
Ir dar aš stoviu čia norėdamas atkreipti dėmesį, žinote tą pasakymą,
kad kelionė yra svarbesnė už jos tikslą?
Tame yra tiesos.
Kuo labiau artėjau prie finišo,
tos akmenuotos Roso salos pakrantės,
tuo labiau suvokiau, kad didžiausia pamoka,
kurios mane moko ši ilga ir sunki kelionė, yra paprasta –
laimė nėra finišo linija,
mums žmonėms
ta išsvajota tobulybė
gali būti niekada pilnai nepasiekiama,
ir jei mes negebame būti patenkinti čia, šiandien, dabar, kelionių metu
apsupti netvarkos ir nuolatinio siekimo, kuriuo visi gyvename,
neužbaigtų ciklų, pusiau įvykdytų darbų sąrašų,
kitą-kartą-galėčiau-geriau,
tuomet niekad to nepajusime.
Daugelis manęs klausia, o kas toliau?
Šiuo metu aš labai džiaugiuosi atgaudamas jėgas ir tuštindamas viešbučių valgyklas.
Bet kaip sakė Bob Hope,
aš labai nuolankus,
bet manau, kad esu stipraus charakterio su tuo kovoti. (Juokas)
Ačiū!
(Plojimai)