אני מבקרת בעתיד למחייתי.
לא רק עתיד אחד,
אלא עתידים אפשריים רבים,
ואני מביאה עמי בחזרה עדויות מהעתידים האלו, כדי שתחוו אותן היום.
כמו ארכיאולוגית של העתיד.
במהלך השנים, המסעות הרבים שלי סייעו לי להחזיר דברים
כמו מין חדש של דבורים מהונדסות באופן סינתטי;
ספר בשם "חיות מחמד בתור פרוטאין";
מכונה שגורמת לך להתעשר על ידי מסחר במידע הגנטי שלך;
מנורה שפועלת על סוכר;
מחשב לגידול מזון.
אוקיי, אז אני לא באמת נוסעת לעתידים שונים -- עדיין.
אבל בעלי ג'ון ואני מקדישים זמן רב לחשיבה
וליצירה של חזונות של עתידים שונים בסטודיו שלנו.
אנחנו מחפשים בעקביות אותות חלשים,
הלחשושים האלו על עתיד אפשרי.
אז אנחנו מותחים את חוטי הפוטנציאל הללו אל העתיד ושואלים:
איך זה ירגיש לחיות בעתיד כזה?
מה נוכל לראות, לשמוע או אפילו לנשום?
לאחר מכן אנחנו עורכים ניסויים, בונים אבות-טיפוס, יוצרים חפצים,
מפיחים חיים בהיבטים הללו של החיים,
הופכים אותם לקונקרטיים ומוחשיים
כדי שאתם תוכלו לחוש באמת את ההשפעה של האפשרויות העתידיות הללו
כאן ועכשיו.
אבל העבודה הזו אינה עוסקת בתחזיות.
היא עוסקת ביצירת כלים --
כלים שיכולים לעזור לחבר בין העצמי העכשווי והעתידי שלנו
כדי שנוכל להיות משתתפים פעילים ביצירת העתיד שאנחנו רוצים --
עתיד שמתאים לכולם.
אז איך אנחנו עושים את זה?
עבור פרויקט עדכני שנקרא 'כלוב רחפנים'
רצינו לחקור
מה זה אומר לחיות עם רחפנים בערים שלנו.
רחפנים שיש להם את היכולת לראות דברים שאנחנו לא יכולים לראות,
להגיע למקומות שאנחנו לא יכולים להגיע אליהם
ולעשות זאת עם עצמאות הולכת וגדלה.
אבל כדי להבין את הטכנולוגיה,
היה חיוני שנלכלך את הידיים.
אז בנינו כמה רחפנים שונים בסטודיו שלנו.
נתנו להם שמות, תפקידים ואחר כך הטסנו אותם --
אבל לא בלי קשיים.
דברים השתחררו,
אותות GPS השתבשו
ורחפנים התרסקו.
אבל דרך התנסות כזו
הצלחנו לבנות פלח אחד מאד קונקרטי ומאד נסיוני
של עתיד אפשרי אחד.
ועכשיו, בואו נלך אל העתיד הזה.
בואו נדמיין שאנחנו חיים בעיר עם רחפנים כמו זה.
אנחנו קוראים לו 'שומר הלילה'.
הוא מפטרל ברחובות, נראה לרוב בערבים ובלילות.
בהתחלה, רבים מאתנו היו מוטרדים מהזמזום הנמוך והעמום שלו.
אבל אז, כמו לכל דבר, התרגלנו אליו.
עכשיו, מה אם תוכלו לראות את העולם דרך העיניים שלו?
לראות איך הוא מתעד בעקביות כל דייר בשכונה שלנו;
מתעד את הילדים שמשחקים כדורגל באזור האסור למשחקי כדור
ומתייג אותם כמטרד חוקי.
(צחוק)
ואז לראות איך הוא מפזר את הקבוצה האחרת, של מתבגרים,
עם ידי איום בצו מניעה שהוא ינפיק עצמאית.
ויש את הדיסקית הענקית המעופפת, המכונה 'מדיסון'.
הנוכחות הזוהרת שלה כה מעצימה,
עד שאני לא יכולה שלא לבהות בה.
אבל אני מרגישה שבכל פעם שאני מביטה בה,
היא יודעת קצת יותר אודותיי --
נדמה שהיא מהבהבת את הפרסומות שלה ל- BRIANAIR מולי,
כאילו היא יודעת על החופשה שאני מתכננת.
אני לא בטוחה אם אני מוצאת את זה מעט משעשע
או לגמרי פולשני.
בחזרה להווה.
כשיצרנו את העתיד הזה למדנו רבות.
לא רק על האופן שבו המכונות האלו פועלות,
אלא איך זה ירגיש לחיות לצידן.
בעוד שרחפנים כמו 'מדיסון' ו'שומר הלילה'
בצורה המסוימת הזו שלהם
אינם קיימים עדיין,
רוב המרכיבים של עתיד הרחפנים הם למעשה אמיתיים מאד כבר היום.
לדוגמה,
מערכות לזיהוי פנים קיימות בכל מקום --
בטלפונים שלנו, אפילו בווסתי חום
ובמצלמות ברחבי הערים שלנו --
מתעדות כל מה שאנחנו עושים,
בין אם זו פרסומת שהבטנו עליה או מחאה שהשתתפנו בה.
הדברים האלו כאן,
ולעתים רבות איננו מבינים כיצד הם פועלים,
ומה יכולות להיות ההשלכות שלהם.
אנחנו רואים את זה בכל מקום סביבנו.
הקושי הזה אפילו לדמיין
איך ההשלכות של הפעולות שלנו היום ישפיעו על העתיד שלנו.
בשנה שעברה, במקום בו אני חיה, בבריטניה, היה משאל עם
שבו האנשים הצביעו על עזיבת בריטניה את האיחוד האירופי
או הישארות בו,
מה שמוכר בציבור בשם 'ברקזיט'.
זמן קצר לאחר פירסום התוצאות,
מילה חדשה צצה, 'Bregret' [בריטניה + חרטה]
(צחוק)
שמתארת את האנשים שבחרו להצביע לטובת ה'ברקזיט' בתור מחאה
אך בלי לחשוב על ההשלכות האפשריות שלו.
והיעדר הקישור הזה ניכר בחלק מהדברים הכי פשוטים.
נניח שאתם יוצאים לשתות מעט.
ואז אתם מחליטים שלא תתנגדו לשתות עוד קצת.
אתם יודעים שתתעוררו בבוקר ותרגישו נורא,
אבל אתם מצדיקים את זה באמירה:
"האני האחר בעתיד יתמודד עם זה".
אבל כמו שאנחנו מגלים בבוקר,
ה"אתם" העתידיים אלו אתם.
כשגדלתי בהודו בשנות ה- 70 המאוחרות ושנות ה- 80 המוקדמות,
היתה תחושה
שצריך וגם אפשר לתכנן את העתיד.
אני זוכרת שההורים שלי היו צריכים לתכנן דברים פשוטים.
כשהם רצו טלפון בבית שלנו,
הם היו צריכים להזמין אותו, ואז להמתין -
להמתין כמעט חמש שנים לפני שהוא הותקן בביתנו.
(צחוק)
ואם הם רצו להתקשר לסבא וסבתא שלי שגרו בעיר אחרת,
הם היו צריכים לשריין מה שכונה 'שיחה בינעירונית',
ואז להמתין שוב שעות או אפילו ימים.
ואז בפתאומיות הטלפון צלצל בשתיים לפנות בוקר,
וכולנו קפצנו מהמיטות שלנו והתקבצנו סביב הטלפון,
צורחים לתוכו, ודנים על הא ועל דא
בשתיים לפנות בוקר.
היום אפשר להרגיש שדברים מתרחשים יותר מדי מהר --
כל כך מהר, עד שיכול להיות קשה מאד
עבורנו ליצור הבנה לגבי המקום שלנו בהיסטוריה.
זה יוצר תחושה עצומה של חוסר בטחון וחרדה,
ואנחנו מניחים לעתיד פשוט לקרות לנו.
אנחנו לא מתקשרים עם "אנחנו" העתידיים.
אנחנו מתייחסים לעצמנו העתידיים כמו זרים.
ולעתיד כמו לארץ זרה.
זו אינה ארץ זרה;
היא נפרסת ממש לפנינו,
מתעצבת ללא הרף על ידי המעשים שלנו היום.
אנחנו העתיד הזה,
ולכן אני מאמינה שלהלחם למען העתיד שאנחנו רוצים
זה דחוף והכרחי יותר מאשר אי פעם.
למדנו בעבודה שלנו
שאחד האמצעים החזקים ביותר ליצירת שינוי
הוא כשאנשים יכולים להתנסות ישירות, בצורה מוחשית ורגשית
בחלק מההשלכות העתידיות של הפעולות שלהם היום.
מוקדם יותר השנה, הממשלה של איחוד האמירויות הערביות הזמינה אותנו
לסייע להם לעצב את אסטרטגיית האנרגיה של המדינה
עד 2050.
בהתבסס על הנתונים האקונומטריים של הממשלה, יצרנו מודל גדול של עיר,
והמחשנו באמצעותו עתידים אפשריים רבים.
כשהצגתי בהתלהבות לקבוצה של פקידי ממשלה
ונציגים של חברות אנרגיה
עתיד בר-קיימא אחד על גבי המודל שלנו,
אחד המשתתפים אמר לי:
"אינני יכול לדמיין עתיד שבו אנשים יפסיקו לנהוג במכוניות
ויתחילו להשתמש בתחבורה ציבורית".
ואז הוא אמר:
"אין אפשרות שאוכל לומר לבן שלי להפסיק לנהוג במכונית שלו".
אבל היינו מוכנים לתגובה הזו.
בעבודה עם מדענים במעבדת כימיה בעיר המוצא שלי בהודו,
יצרנו דגימות מקורבות
של איך ייראה האוויר בשנת 2030 אם ההתנהגות שלנו לא תשתנה.
כך שהובלתי את הקבוצה אל החפץ הזה
שפולט אדים של דגימות האוויר האלו.
שאיפה אחת מהאוויר המזוהם והרעיל של 2030
יצרה את ההשפעה ששום כמות של מידע לא היתה יכולה ליצור.
זה לא העתיד שתרצו להוריש לילדיכם.
למחרת הממשלה יצאה בהכרזה גדולה.
הם ישקיעו מיליארדי דולרים במקורות אנרגיה מתחדשים.
איננו יודעים איזה חלק בהחלטה הזו היה להתנסויות בעתיד שלנו,
אבל אנחנו יודעים שהם שינו את מדיניות האנרגיה שלהם
כך שתתאים לתרחיש כזה.
בעוד שמשהו כמו אויר מהעתיד הוא אפקטיבי ומוחשי מאד,
המסלול מההווה שלנו אל העתיד
אינו תמיד כל כך לינארי.
אפילו כשטכנולוגיה מפותחת עם אידאלים אוטופיים,
ברגע שהיא יוצאת מהמעבדה ונכנסת לעולם,
היא חשופה לכוחות הנמצאים מחוץ לשליטתו של מי שיצר אותה.
עבור פרויקט ספציפי אחד, חקרנו את הגנומיקה הרפואית:
הטכנולוגיה של איסוף ושימוש במידע גנטי של אנשים
כדי ליצור תרופות מותאמות אישית.
שאלנו את עצמנו:
מהן חלק מההשלכות הלא מתוכננות של החיבור בין הגנטיקה שלנו
לבין טיפולי בריאות?
כדי לחקור את השאלה הזו מעבר לכך,
יצרנו תביעה משפטית דמיונית,
והחיינו אותה באמצעות 31 חלקים של עדויות שנבנו בקפידה.
בנינו קליניקה גנטית לא חוקית,
אינקובטור של פחמן דו חמצני בשיטת עשה זאת בעצמך,
ואפילו קנינו עכברים קפואים ב- eBay.
ועכשיו בואו ניסע לעתיד הזה שבו התביעה הזו מתבררת,
ונפגוש את הנאשם, ארנולד מאן.
ארנולד נתבע על ידי חברת ביוטק ענקית גלובלית
שנקראת Dynamic Genetics,
מפני שיש להם עדויות
שארנולד הכניס באופן לא חוקי את החומר הגנטי של החברה הרשום כפטנט
לתוך גופו.
איך, לעזאזאל, ארנולד הצליח לעשות זאת?
ובכן, הכל התחיל
כשארנולד התבקש למסור דגימת רוק באמצעות הערכה הזו
ל- NHI --
שירות הביטוח הבריאות הלאומי של בריטניה.
כשארנולד קיבל את חשבון ביטוח הבריאות שלו,
הוא היה מופתע ומבוהל
כשראה שהפרמיות שלו הרקיעו שחקים,
מעבר למה שהוא או משפחתו יוכלו אי פעם להרשות לעצמם.
האלגוריתם של המדינה סרק את המידע הגנטי שלו
ומצא סיכון למצב בריאותי כרוני שמסתתר ב- DNA שלו.
כך שארנולד נאלץ להתחיל לשלם לקראת העלויות הפוטנציאליות
של המחלה העתידית הזו --
מחלה עתידית פוטנציאלית, החל מהיום.
ברגע הזה של פחד ופאניקה,
ארנולד חמק מהעיר
אל הצללים האפלים של מרפאה לא חוקית לטיפול --
טיפול שישנה את ה- DNA שלו
כדי שהאלגוריתם של המדינה כבר לא יזהה אותו כסיכון,
והוא יוכל שוב לעמוד בפרמיות הביטוח שלו .
אבל ארנולד נתפס.
וההליכים המשפטיים בתיק של Dynamic Genetics נגד מאן החלו.
בהחייאה של עתיד כזה,
מה שהיה חשוב לנו הוא שאנשים יוכלו ממש לגעת,
לראות ולהרגיש את הפוטנציאל שלו,
מפני שמפגש מיידי וקרוב שכזה מעורר אנשים
לשאול את השאלות הנכונות,
שאלות כמו:
מהן ההשלכות של חיים בעולם
שבו אני נשפט על הגנטיקה שלי?
או: מי יוכל לטעון לבעלות על המידע הגנטי שלי,
ומה הם יוכלו לעשות איתו?
אם זה מרגיש אפילו קצת רחוק או דמיוני,
היום ישנה הצעת חוק שמועברת בקונגרס האמריקאי
שמוכרת כ- HR-1313, חוק תכניות הבריאות לשימור עובדים.
החוק מציע לתקן את החוק לאי-אפליה על בסיס מידע גנטי,
שמוכר בציבור בשם GINA,
כך שיאפשר למעסיקים לשאול על ההיסטוריה הרפואית המשפחתית
והמידע הגנטי
של כל העובדים, לראשונה.
אלו שיסרבו צפויים לעונשים כבדים.
בעבודות שהצגתי עד כה,
בין אם מדובר ברחפנים או בפשעים גנטיים,
הסיפורים הללו מתארים עתידים מטרידים
במטרה לעזור לנו להימנע מעתידים אלו.
אבל מה בנוגע למה שאיננו יכולים למנוע?
היום, במיוחד עם שינויי האקלים,
נראה שפנינו לאסון.
ולכן מה שאנחנו צריכים לעשות עכשיו הוא להתכונן לעתיד הזה
על ידי פיתוח כלים וגישות שיוכלו לעזור לנו למצוא תקווה --
תקווה שיכולה לעורר השראה לפעולה.
בימים אלו אנחנו עורכים ניסוי בסטודיו שלנו.
זוהי עבודה בתהליך.
בהתבסס על מידע של תחזיות מזג אוויר,
אנחנו חוקרים עתיד
שבו העולם המערבי יעבור משפע למחסור.
אנחנו מדמיינים חיים בעיר עתידית עם הצפות חוזרות ונשנות,
תקופות שבהן כמעט ואין מזון בסופרמרקטים,
אי יציבות כלכלית,
שרשראות אספקה שבורות.
מה נוכל לעשות, לא רק כדי לשרוד אלא כדי לשגשג בעולם כזה?
איזה מזון נוכל לאכול?
כדי להכנס באמת לשאלות הללו,
אנחנו בונים חדר בדירה בלונדון של 2050.
זוהי מעין קפסולת זמן שהבאנו מהעתיד.
הוצאנו ממנה הכל, עד למינימום.
כל מה שאנו שמים באהבה בבתינו,
כמו מסכי טלויזיה שטוחים,
מקררים המחוברים לאינטרנט
וריהוט מצועצע
הכל הלך.
ובמקומו אנחנו בונים מחשבי מזון
מחומרים ממוחזרים נטושים שהצלנו,
כדי להפוך את הפסולת של היום לארוחת הערב של מחר.
לדוגמה,
בדיוק סיימנו לבנות את המכונה הראשונה שלנו לגידול באמצעות ערפל.
היא משתמשת בטכניקה של פוגפוניקה - רק ערפל בתור חומר מזון,
אפילו לא מים או אדמה --
על מנת לגדל דברים במהירות.
כיום,
הצלחנו לגדל בהצלחה עגבניות.
אבל נצטרך יותר מזון ממה שנצליח לייצר בחדר הקטן הזה.
אז איזה עוד מזון נוכל לחפש בעיר?
חרקים? יונים? שועלים?
מוקדם יותר, הבאנו בחזרה אויר מהעתיד.
הפעם אנחנו מביאים בחזרה מהעתיד את כל החדר.
חדר מלא בתקוות, כלים ושיטות
ליצירת פעילות חיובית בתנאים עוינים.
שהייה בחדר הזה,
חדר שיכול להיות הבית העתידי שלנו,
הופכת את המשמעויות של שינויי מזג האויר וחוסר היציבות התזונתית
למיידית ולמוחשית הרבה יותר.
מה שאנחנו לומדים באמצעות הניסויים האלו, הנסיון שלנו
והאנשים שאנו פוגשים
הוא שיצירת התנסויות קונקרטיות
יכולה לגשר על הניתוק בין היום לבין המחר.
על ידי התחברות לעתידים אפשריים שונים,
על ידי הפיכה לפתוחים ונכונים
לקבל את חוסר הודאות ואי הנוחות שפעולה כזו יכולה להביא עימה,
יש לנו את ההזדמנות לדמיין אפשרויות חדשות.
אנחנו יכולים למצוא עתידים אופטימיים;
אנחנו יכולים למצוא דרכים קדימה;
אנחנו יכולים להתקדם מעבר לתקווה אל הפעולה.
זה אומר שיש לנו סיכוי לשנות כיוון,
סיכוי שישמעו את קולנו,
סיכוי לכתוב את עצמנו לתוך עתיד שאנו רוצים.
עולמות אחרים הם אפשריים.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)