Hola.
És el meu primer viatge,
la primera vegada en mi vida que estic fora dels murs de Gaza.
Estic molt contenta d'estar aquí.
(Aplaudiments)
La meva ambició sempre ha estat ser pilot, portar un avió,
sentir-me lliure i recórrer el cel, tocar el cel.
Però no va passar.
Simplement, visc a Gaza, i no tenim aeroport.
Totes les fronteres estan tancades.
Vivim en una de les més grans presons del món
L'única cosa que puc fer és mirar cap al cel.
Alguns dies, tenim sort perquè tenim electricitat
unes quatre o cinc hores.
Quan fa fred, fem una foguera devant les cases o als terrats.
De vegades també hi cuinem.
El meu treball a Gaza és preparar-ho tot per als periodistes que hi venen
a explicar històries del que passa a Gaza.
Molts matins, he d'anar a la frontera
per a recollir-hi un periodista.
Si li passa qualsevol cosa
o el periodista decideix cobrir una història
que el govern no vol que cobrim,
poden passar coses dolentes.
Recórrer el meu país tot ajudant els periodistes,
cineastes o els equips de notícies, és la meva feina.
Crec que el meu èxit es deu a que construeixo una relació
no tan sols amb els periodistes i els equips de notícies,
sinó també amb les comunitats de la Franja de Gaza.
Aquestes comunitats que no volen que s'expliquin les seves històries.
Mai les he vistes com a històries o nombres.
Són éssers humans, com jo mateixa.
En deu anys he construït moltes relaciones.
I sabeu què?
Això em dóna l'oportunitat de accedir a les persones,
a les històries que altres no poden.
En algunes situacions, sento que, com a dona, tinc més poder.
Molts periodistes homes de la meva societat,
volen cobrir una història sobre la drogadicció al meu país.
El problema va començar quan es construïa el túnel de Gaza.
Amb el setge de Gaza,
els túnels portaven els articles bàsics,
com menjar, material de construcció, i altres coses que ens calien.
Però ara ja no és així, perquè els egipcis els ha inundat
i ja no funcionen
Les drogues entraven de contraban,
i molts joves es tornaren addictes.
En la tradició de la societat palestina,
està prohibit que els homes entrin a les cases alienes.
Així que cap periodista home aconsegueix l'història.
Però jo sí.
Tinc un espòs meravellós,
un espòs que em recolza
malgrat les crítiques que rep de la societat.
Ell ara és a casa amb els meus dos fills,
i en tinc un altre que creix aquí dins.
(Aplaudiments)
Quan estic treballant, el truco cada dues hores,
i sap que si no ho faig,
ha de trucar el meu contacte,
el que em dóna accés a la història,
aquell en qui confio.
Una vegada a Gaza,
durant el segrest del periodista britànic Alan Johnston,
una revista americana em va demanar
que arrangés una reunió amb els segrestadors, i ho vaig fer.
Al periodista que cobria la història i a mi
ens van proposar de trobar-nos davant del seu hotel.
Van venir i ens van ficar a un furgó amb finestres negres,
portaven màscares aquell dia.
I ens portaren lluny, al mig d'un camp.
Ens van agafar els mòbils
i vam fer la entrevista amb el segrestador en aquell camp.
Estava aterrida aquell dia,
un dia que mai oblidaré.
Així que, per què ho faig?
Perquè crec que si no ho fés,
una gran part de la història sobre Gaza es perdria.
Hi ha algunes històries més que us podria explicar del meu país.
I no totes son dolentes.
Estimo el meu país, tot i la terrible situació en què vivim.
Assetjament, pobresa, atur...
Però hi ha vida.
Hi ha persones somniadores i gent increïble plena d'energia.
Tenim una música magnífica, i una gran escola de música.
Tenim gent que fa parkour, que ballen en els enderrocs de les seves cases.
I Gaza és l'únic lloc al món àrab
on musulmans i cristians viuen en una forta germanor.
(Aplaudiments)
Durant la guerra,
el pitjor per a mi és sortir de casa de bon matí,
i deixar els meus fills.
Els trec una foto cada dia
perquè no sé mai si hi tornaré.
Ser una guia i periodista a Gaza és difícil i perillós.
Però quan escolto el so dels projectils o les explosions de les bombes,
hi vaig de dret,
perquè vull ser-hi la primera,
perquè aquestes històries cal explicar-les.
Quan els meus fills eren petits i escoltàvem el so de la guerra,
els deia que eren focs d'artifici.
Ara que són grans, ho comprenen.
Tinc terribles malsons
per tot el que he presenciat durant el temps de la guerra,
especialment els cossos sense vida dels nens petits.
Encara recordo una nena, que es diu Hala.
És l'única supervivent de la seua família.
La seva imatge serà amb mi per sempre.
Mai no l'oblidaré.
Estic orgullosa d'estar aquí i d'estar amb vosaltres avui.
Estic orgullosa de poder contar-vos històries, tristes i felices,
històries sobre el meu petit cantó del món: Gaza.
Estic orgullosa d'ésser la primera dona negociadora que treballa a Gaza.
I el més divertit és que a Gaza em diuen Mr. Rambo.
(Riures)
Espero que un dia pugui explicar les històries de les altres dones,
totes les altres dones increïbles que conec al meu país.
Espere que un dia pugui ajudar altres dones al meu país
a ser mediadores com jo.
i, naturalment, de vegades, sento que ja no puc fer aquest treball,
és excessiu per a mi.
Però recordo aquestes paraules:
"No limitis el teu repte, repta el teu límit.
No deixis que els altres et separin dels teus somnis".
Gràcies.
(Aplaudiments)