זהו הבופ.
הבופ הוא ריקוד חברתי.
ריקוד הוא שפה,
וריקוד חברתי הוא ביטוי שצומח מקהילה.
ריקוד חברתי איננו מתוכנן על ידי אדם יחיד,
אי אפשר להתחקות אחרי הרגע בו הוא התחיל.
לכל ריקוד יש צעדים מוסכמים,
אבל העיקר הוא הרקדן וזהותו היצירתית.
משום כך,
ריקודים חברתיים מתפרצים,
הם משתנים,
ומתפשטים כמו אש בשדה קוצים.
הם עתיקים כמו ההיסטוריה המתועדת.
בריקודים חברתיים אפרו-אמריקאים,
ניתן לראות מעל 200 שנה
בהן מסורות אפריקאיות ואפרו-אמריקאיות
השפיעו על ההיסטוריה שלנו.
ההווה תמיד מכיל את העבר.
והעבר מעצב את האנשים שאנחנו,
ואת האנשים שנהפוך להיות.
(מחיאות כפיים.)
ריקוד הג'ובה נולד
מחוויותיהם של אפריקאים משועבדים
בעבודת האדמה.
כשהובאו לארצות אמריקה,
נטולי שפה מדוברת משותפת,
הריקוד עזר לעבדים אפריקאים
לזכור מנין באו.
הריקוד נראה בערך כך:
ירכיים נחבטות זו בזו,
רגליים נגררות,
וידיים טופחות זו על זו.
כך הם עקפו את איסור אדוניהם על תיפוף
באילתור מקצבים מורכבים
כמו אלו שאבותיהם יצרו בעזרת תופים בהאיטי
או בקהילות היורובה שבמערב אפריקה.
הריקוד שמר על חיותן של המסורות התרבותיות
ושימר תחושת חופש פנימית
בחיי שבי.
אותה רוח מרדנית יצרה את הריקוד הבא:
הקייקווק.
ריקוד שהגחיך את מניירות האליטה הדרומית
ובאמצעותו המשועבדים יכלו לבזות את אדוניהם.
המצחיק הוא,
שהקייקווק בוצע בפני האדונים,
שכלל לא חשדו שהם מושא לצחוק.
אולי תזהו את הריקוד הבא.
שנות העשרים -
הצ'ארלסטון.
העיקר בצ'ארלסטון היה אלתור ומוזיקליות.
הוא נטמע בלינדי הופ,
ריקוד הסווינג,
ואפילו בקיד אן פליי.
שמו המקורי: הצ'ארלסטון המדליק.
מקורו בקהילה מלוכדת
ליד צ'ארלסטון שבדרום קרוליינה.
הצ'ארלסטון פלש לאולמות ריקודים,
ולפתע לנשים צעירות היה החופש לבעוט בעקבים
ולהזיז את הרגליים.
ריקוד חברתי קשור לקהילה ולקשרים חברתיים
מי שהכיר את הצעדים,
יכול היה להשתייך לקבוצה.
אך מה קורה כאשר הריקוד הופך לשגעת עולמית?
כאן נכנס הטוויסט.
ניתן למצוא את שורשי הטוויסט
בתחילת המאה ה-19,
אז הובא לאמריקה מקונגו,
במהלך העבדות.
אבל בשנות ה-50 המאוחרות,
ממש לפני שקמה תנועת זכויות האזרח,
הטוויסט הפך פופולארי,
בעזרת צ'אבי צ'קר ודיק קלארק.
פתאום כולם עשו את הטוויסט:
בני נוער בהירי עור,
ילדים באמריקה הלטינית,
והטוויסט נכנס לשירים ולסרטים.
דרך ריקודים חברתיים,
היטשטשו הגבולות בין קבוצות בחברה.
הסיפור ממשיך בשנות ה-80 וה-90.
עם עליית ההיפ-הופ,
הריקוד החברתי האפרו אמריקאי
זכה לחשיפה רחבה אף יותר,
תוך שהוא שואל מעברו העתיק,
מעצב תרבות ומתעצב באמצעותה.
כיום הריקודים הללו ממשיכים
להתפתח, לצמוח, ולהתפשט.
למה אנחנו רוקדים?
כדי להתנועע
כדי להשתחרר
כדי להתבטא
למה אנחנו רוקדים יחד?
כדי להחלים,
כדי לזכור,
כדי לומר: "אנחנו דוברים שפה משותפת.
אנחנו קיימים,
ואנחנו חופשיים."