Želim da vam ispričam
kako je 20.000 izuzetnih mladih ljudi,
iz više od 100 zemalja
završilo na Kubi.
I kako menjaju zdravstvo u svojim zajednicama.
Devedest procenata od njih ne bi nikada
ni otišlo od kuće,
da nije bilo školarina za studije medicine na Kubi
i obavezanosti da se vrate u mesta
poput onih iz kojih su došli:
udaljenih poljoprivrednih područja, planina, getoa.
Kako bi postali lekari ljudima poput sebe,
kako bi prešli sa reči na delo.
Latinoamerički medicinski fakultet u Havani
je najveći medicinski fakultet na svetu,
na kome je diplomiralo 23.000 mladih doktora
od njegovog osnivanja 2005. godine,
sa još gotovo 10.000 studenata u sistemu.
Njegova misija, da obrazuje lekare
za one kojima su najpotrebniji:
za preko milijardu ljudi
koji nikada nisu videli lekara.
Za ljude koji žive i umiru
u najgorem mogućem siromaštvu.
Njegovi studenti poriču sve norme.
Oni su najveći rizik ove škole
ali i najbolje rešenje.
Njih je iz najsiromašnijih,
najuništenijih delova sveta
regrutovala škola koja veruje
da oni mogu postati
ne samo dobri, već odlični lekari
koji su očajnički potrebni svojim zajednicama.
Da će oni lečiti tamo gde većina lekara ne leči,
u mestima koja su ne samo siromašna
već često i opasna.
Da će nositi protivotrove u rancima
ili se kretati u kvartovima
razrivenim drogom, bandama i mecima,
njihovom domaćem terenu.
Postoji nada da će oni pomoći
da se promeni dostupnost lečenju,
zdravstvena situacija u osiromašenih krajevima,
pa čak i način na koji se sama medicina
uči i praktikuje,
i da će oni postati pioniri našeg globalnog dosega
ka univerzalnoj zdravstvenoj pokrivenosti,
sigurno težak zadatak.
Dve velike oluje i ova ideja "sa reči na delo"
podstakla je osnivanje ELAM-a 1998. godine.
Uragani Džordž i Mič
besneli su kroz Karibe
i Centralnu Ameriku,
ostavivši iza sebe 30.000 mrtvih
i dva i po miliona ljudi bez doma.
Stotine kubanskih lekara se dobrovoljno uključilo u odgovor na katastrofu,
ali kada su tamo stigli,
zatekli su još veću katastrofu:
čitave zajednice bez zdravstvene nege,
katance na vratima seoskih bolnica
zbog nedostatka medicinskog osoblja,
i jako puno beba koje umiru
pre svog prvog rođendana.
Šta će se dogoditi kada ovi kubanski lekari odu?
Bili su potrebni novi lekari koji će održavati medicinsku negu,
ali odakle bi oni mogli da dođu?
Gde bi se obučavali?
U Havani, kampus bivše mornaričke akademije
bio je predat kubanskom Ministarstvu zdravlja
kako bi postao Latinoamerički medicinski fakultet,
ELAM.
Školovanje, smeštaj, ishrana i mala stipendija
bile su ponuđene stotinama studenata
iz zemalja najgore pogođenih olujama.
Kao novinar u Havani,
gledala sam kako je stiglo prvih 97 Nikaragvanaca
u martu 1999,
kako su se uselili u jedva obnovljene spavaonice
i kako su pomagali svojim profesorima ne samo da počiste učionice
već i da unesu stolove, stolice i mikroskope.
Tokom nekoliko narednih godina,
vlade širom Amerike
zahtevale su stipendije za svoje studente,
i Kongresni odbor Crnaca
je tražio i dobio stotine stipendija
za mlade ljude iz SAD-a.
Danas se među 23.000
nalaze diplomci iz 83 zemlje
iz Amerike, Afrike i Azije,
a upis se proširio na 123 nacije.
Više od polovine studenata su mlade žene.
One dolaze iz 100 etničkih grupa,
govore 50 različitih jezika.
Direktorka Svetske zdravstvene organizacije Margaret Čen je rekla:
"Po prvi put, ukoliko ste siromašni, žensko,
ili iz urođeničke populacije,
imate jasnu prednost,
princip koji ovaj medicinski fakultet čini jedinstvenim."
Luter Kastiljo je iz San Pedro de Tokamačo,
sa atlantske obale Hondurasa.
Tamo nema tekuće vode,
niti struje,
a da bi se došlo do sela, neophodno je hodati satima
ili iskušavati sreću u kamionu kao ja
izbegavajući talase Atlantika.
Luter je bio jedno od 40 Tokamačo dece
koja su krenula u školu,
sinova i kćeri crnih urođenika
poznatih kao Garifuna,
koji čine 20 procenata populacije Hondurasa.
Najbliža zdravsotvena nega je bila udaljena smrtonosnim kilometrima.
Luter je svakodnevno morao da pešači tri sata
kako bi išao u više razrede osnovne škole,
Samo njih 17 se prihvatilo tog puta.
Samo petoro je išlo u srednju školu,
i samo jedan na univerzitet:
Luter, na ELAM,
i bio je među prvim Garifuna diplomcima.
Njemu su prethodila samo dva Garifuna lekara
u čitavoj istoriji Hondurasa.
Sada ih je 69, zahvaljujući ELAM-u.
Veliki problemi traže velika rešenja,
iznedrena velikim idejama, maštom i odvažnošću,
ali i rešenja koja daju rezultate.
ELAM-ovi profesori nisu imali pogodnu bazu činjenica
kojom bi se vodili, tako da su učili na teži način,
predavajući i usput ispravljajući tečajeve.
Čak i najsjajniji studenti
iz ovih siromašnih krajeva
nisu bili akademski pripremljeni
za šest godina učenja medicine,
tako da je ustanovljen prelazni kurs iz nauke.
Onda su na red došli jezici:
to su bili Mapuča, Kečua, Guarani, Garifuna,
urođenički narodi
koji su španski učili kao drugi jezik,
ili Haićani koji su govorili kreolski.
Tako da je španski postao deo
pred-pripreme za studije medicine.
Pa čak i tako, na Kubi,
muzika, hrana, mirisi,
gotovo sve je bilo drugačije,
tako da je fakultetski kadar postao porodica, ELAM kuća.
Religije su se kretale od urođeničkih verovanja
do jorube, muslimana i hrišćanskih evangelista.
Prihvatanje različitosti je postao način života.
Zašto je tako mnogo zemalja
zatražilo ove školarine?
Kao prvo, oni prosto nemaju dovoljno lekara,
a tamo gde ih imaju, raspoređeni su
neravnomerno, na štetu siromašnih,
jer je naša globalna zdravstvena kriza
posledica krize u ljudskim resursima.
Nedostaje nam između četiri i sedam miliona zdravstvenih radnika
samo da bi se zadovoljile osnovne potrebe,
a problemi su svuda.
Doktori su grupisani u gradovima,
u kojima živi samo polovina svetske populacije,
a unutar gradova,
ne u divljim naseljima ili južnom Los Anđelesu.
Ovde u SAD-u,
gde imamo reformu zdravstva,
nemamo onoliko profesionalaca koliko nam je potrebno.
Do 2020, nedostajaće nam
45.000 lekara primarne zdravstvene zaštite.
A mi smo i deo problema.
SAD je najveći uvoznik
lekara iz zemalja u razvoju.
Drugi razlog iz kojeg se studenti skupljaju na Kubi
je stanje zdravstvene nege u ovoj zemlji,
koja se zasniva na snažnoj primarnoj zaštiti.
Komisija iz Lanseta
rangira Kubu među one sa najboljim rezultatima
u zdravstvu od zemalja sa srednjim dohotkom.
"Spasimo decu" navodi Kubu
kao najbolju zemlju u Južnoj Americi za majke.
Kuba ima sličan očekivan životni vek
i nižu stopu mortaliteta odojčadi od Sjedinjenih Država,
sa malo razlika,
a trošeći po osobi
jednu dvadesetinu onoga što mi trošimo na zdravstvo
ovde u SAD-u.
Akademski, ELAM je zahtevan,
ali 80% njegovih studenata diplomira.
Predmeti su poznati:
osnovne i kliničke nauke,
ali postoje velike razlike.
Kao prvo, obuka je preseljena iz izolovanosti fakultetskih učionica
na klinike i u susedstvo,
na mesta slična onima u kojima će ovi dimplomci raditi.
Oni naravno slušaju predavanja i stažiraju u bolnicama,
ali učenje u okviru zajednice počinje prvog dana.
Kao drugo, studenti posmatraju celokupnog pacijenta,
duh i telo,
u kontekstu njihovih porodica, zajednica
i kulture.
Treće, oni uče zdravstvenu zaštitu:
da procene kvalitet pijaće vode, smeštaj,
socijalne i ekonomske uslove.
Četvrto, uče ih da
dobar razgovor sa pacijentom
i detaljan klinički pregled
daju dovoljno osnova za postavljanje dijagnoze,
i tako štede na skupim tehnologijama za njeno potvrđivanje.
I konačno, uče ih iznova i iznova
značaju prevencije,
naročito s obzirom da hronične bolesti
parališu zdravstvene sisteme širom sveta.
Takvo učenje u službi zajednice
je praćeno i timskim radom,
u podjednakoj meri uče kako raditi u timovima i
kako ih voditi,
sa dozom poniznosti.
Nakon što diplomiraju, ovi lekari dele
svoje znanje sa pomoćnicima medicinskih sestara, babicama,
zdravstvenim radnicima u zajednici,
kako bi im pomogli da postanu bolji u svom poslu,
a ne da ih zamene,
da rade sa šamanima i narodnim isceliteljima.
ELAM-ovi diplomci.
Da li oni opravdavaju ovaj odvažni eksperiment?
Desetine projekata nagoveštavaju
šta su oni sposobni da urade.
Uzmimo Garifuna diplomce.
Oni ne samo da su se vratili kući da rade,
već su organizovali svoje zajednice da izgrade
prvu urođeničku bolnicu u Hondurasu.
Uz pomoć arhitekte,
stanovnici su je doslovno podigli od temelja do krova.
Prvi pacijenti su se u njoj lečili
u decembru 2007,
a od tada je bolnica primila
skoro milion poseta pacijenata.
Vlada o njoj vodi računa,
i podržava bolnicu kao model
ruralnog zdravstva za Honduras.
ELAM-ovi diplomci su pametni,
jaki i takođe posvećeni.
Haiti, januar 2010.
Bol.
Ljudi zatrpani ispod 30 miliona tona krhotina.
Poražavajuće.
340 kubanskih lekara
su već bili na terenu na duže vreme.
Još ih je stizalo. Mnogo ih je više bilo potrebno.
Na ELAM-u, studenti su radili neprekidno
kako bi kontaktirali 2000 diplomaca.
Kao rezultat ovih napora, stotine ih je stiglo na Haiti,
iz 27 zemalja, od Malija u Sahari
do Sv. Lucije, Bolivije, Čilea i SAD-a.
Oni su međusobno lako komunicirali na španskom
i slušali pacijente na kreolskom
zahvaljujući studentima medicine sa Haitija
koji su doleteli iz ELAM-a iz Kube.
Mnogi su ostali mesecima,
čak i tokom epidemije kolere.
Stotine diplomaca sa Haitija
je moralo da ponovo dovede stvari u red,
prevaziđu sopstvenu tugu,
a onda preuzmu teret
izgradnje novog zdravstvenog sistema Haitija.
Danas, uz pomoć organizacija i vlada
od Norveške do Kube i Brazila,
grade se desetine novih zdravstvenih centara,
u kojima rade, a u 35 slučajeva kojima i upravljaju
diplomci sa ELAM-a.
Ipak, priča sa Haitija
takođe ilustruje neke od većih problema
sa kojima se suočavaju mnoge zemlje.
Pogledajte:
748 diplomaca sa Haitija do 2012, kada je izbila kolera,
gotovo polovina je radila u javnom zdravstvenom sistemu
ali jedna četvrtina je bila nezaposlena,
a 110 ih je potpuno napustilo Haiti.
Tako da u najboljem slučaju,
ovi diplomci rade
i tako jačaju javne zdravstvene sisteme,
tamo gde su često jedini lekari.
U najgorim slučajevima, prosto nema dovoljno radnih mesta
u javnom zdravstvenom sistemu,
u kojem se leči većina siromašnog stanovništva,
nema dovoljno političke spremnosti, ni dovoljno sredstava,
ničega nema dovoljno -
samo previše pacijenata bez nege.
Diplomci se suočavaju i sa pritiskom od strane svojih porodica,
očajnih da sastave kraj sa krajem,
tako da kada nema posla u javnom sektoru,
ovi novi lekari prelaze u privatnu praksu,
ili se sele u inostranstvo kako bi mogli da kući šalju novac.
A što je najgore, u nekim zemljama,
medicinska udruženja utiču na organe koji izdaju dozvole
da ne priznaju diplome sa ELAM-a,
u strahu da će ovi diplomci da im preuzmu posao
ili im smanje broj pacijenata i prihod.
To nije pitanje kompetentnosti.
Ovde, u SAD-u, Medicinski odbor Kalifornije
je nakon rigorozne inspekcije akreditovao ovu školu
i novi lekari su uspešni
zahvaljujući velikom riziku Kube,
prolaze odbore i prihvataju ih
na visoko cenjene specijalizacije
od Njujorka do Čikaga i Novog Meksika.
Njih više od dve stotine se vraća
u SAD puni entuzijazma,
ali i nezadovoljni.
Kao što je rekao jedan od diplomaca:
"Na Kubi nas uče da pružimo kvalitetnu negu
uz minimalna sredstva,
tako da kada vidim sredstva kojima ovde raspolažemo,
i kada mi se kaže da to nije moguće,
znam da to nije tačno.
Ne samo da sam video da je moguće, sam sam to radio".
ELAM-ovi diplomci,
neki baš odavde, iz Vašingtona i Baltimora,
potiču iz daleko najsiromašnijih krajeva
kako bi pružili zdravlje, obrazovanje
i glas svojim zajednicama.
Oni su obavili težak deo posla.
Sada mi moramo da uradimo naš deo
i podržimo tih 23.000 i više.
Svi mi:
fondacije, odgovorni za dodelu specijalizacija, štampa,
preduzetnici, zakonodavci, narod,
moramo da istupimo.
Moramo da globalno učinimo mnogo više
kako bismo ovim novim lekarima pružili mogućnost
da dokažu svoje sposobnosti.
Mora im biti omogućeno
da polažu ispite za licencu u svojim zemljama.
Potrebni su im poslovi u javnom zdravstvenom sektoru
ili u neprofitnim zdravstvenim centrima
kako bi uposlili svoje obrazovanje i predanost.
Potrebna im je šansa da budu
lekari koji su potrebni njihovim pacijentima.
Kako bismo išli napred,
možda treba da nađemo put nazad
do onog pedijatra koji bi
pokucao na naša vrata
na južnoj strani Čikaga, kada sam bila dete,
koji bi dolazio u kućne posete,
koji je bio javni službenik.
Ovo nisu tako nove ideje
o tome kakva bi trebalo da bude medicina.
Ono što je novo je povećanje razmere
i lica samih lekara:
verovatnije je da će ELAM-ov diplomac biti ženskog
nego muškog roda;
U Amazoniji, Peruu ili Gvatemali,
urođenički lekar,
u SAD, obojeni lekar
koji tečno govori španski.
Ona je dobro obrazovana, pouzdana,
i deli uverenja i kulturu svojih pacijenata,
i ona zasigurno zaslužuje našu podršku,
jer da li metroom, na mazgi ili u kanuu,
ona nas uči da pređemo sa reči na delo.
Hvala vam. (Aplauz)