Første gang jeg ytrede en bøn var i en katedral med glasmalerier.
Jeg knælede længe efter, at forsamlingen var på fødderne,
dypper begge hænder i helligt vand,
slår korset for brystet,
min lille krop hængende, som et spørgsmålstegn
over hele kirkebænken.
Jeg bad, Jesus om at reperare mig
og da han ikke svarede
blev jeg ven med stilheden og håbede, min synd ville brænde
og at salve min mund
ville opløses som sukker på tunge
men skam dvælede som en eftersmag.
Og i forsøget på, at genindføre mig selv til hellighed
fortalte min mor mig om det mirakel, som jeg var,
sagde at jeg kunne vokse op og blive lige hvad jeg ville.
Jeg besluttede mig for
at være en dreng.
Det var sødt.
Jeg havde kasket, tandløst smil,
og skrammede knæ til at få respekt,
legede gemmeleg med, hvad der var tilbage af mit mål,
Det var det.
Vinder af et spil, som andre børn ikke kunne spille,
Jeg var et anatomisk mysterium,
et spørgsmål der ikke blev besvaret,
linedans mellem akavet dreng og undskyldende pige,
og da jeg blev 12 var drengefasen ikke længere sødt.
Jeg blev mødt med nostalgiske tanter, som savnede mine knæ i skyggen af skørter
som mindede mig om, at min attitude ikke ville skaffe en mand,
at jeg eksiterer for et heteroseksuelt ægteskab og fødedygtighed.
Og jeg slugte deres fornærmelser sammen med deres nedværdigelser.
Naturligvis sprang jeg ikke ud af skabet.
Børnene på skolen åbnede det uden min tilladelse.
Kaldte mig noget, jeg ikke kunne genkende,
sagde "lebbe",
men jeg var mere dreng end pige, mere Ken end Barbie.
Det havde intet at gøre med, at hade min krop.
Jeg elsker den bare nok til at give slip,
Jeg behandler den som et hus,
og når dit hus falder sammen,
så evakuerer du ikke,
du gør det komfortabelt nok til, at rumme alt det indre,
du gør det pænt nok til, at få gæster på besøg,
du gør gulvbrædderne stærke nok til at stå på.
Min mor frygter, at jeg har navngivet mig selv efter falmende ting.
Mens hun tæller ekkoerne efterladt af Mya Hall,
Leelah Alcorn, Blake Brockington.
Hun frygter, at jeg vil dø uden genlyd,
at jeg bliver til "sikke-en-skam" samtaler ved busstoppestedet.
Hun hævder, at jeg gjort mig selv til et mausoleum,
at jeg er en omvandrende kiste,
nyhedsoverskrifter har lagt min identitet til skue
Bruce Jenner er på alles læber mens brutaliteten af at leve in denne krop
bliver en asterisk i bunden på ligestillingssider.
Ingen tænker nogensinde på os som mennesker
fordi vi er mere spøgelse end kød,
fordi mennesker frygter, at mit kønsudtryk er et trick.
at det eksisterer for at være perverst,
at det besnærer dem uden deres samtykke,
at min krop er et fryd for deres øjne og hænder
og når de først har drænet mig for energi,
vil de gylpe alle de dele op de ikke kunne lide.
De vil putte mig tilbage i skabet, hænge mig op med alle de andre skeletter.
Jeg vil være den største attraktion.
Kan du se, hvor let det er, at snakke mennesker ned i kister,
at stave deres navne forkert på gravstene.
Og mennesker spekulerer på, hvorfor der er drenge som rådner,
de forsvinder på gangene i skolerne,
de er bange for, blot at blive endnu et hashtag på ingen ting
bange for at klassediskussioner bliver ligesom dommedag
og nu omfavner modkørende trafik flere transseksuelle børn end forældre.
Jeg spekulerer på, hvor længe det tager
før trans-selvmordsbrevene begynder at føle overflødige,
før vi opdager at vores kroppe bliver lektioner om synd
lang tid før vi lærer at elske dem.
Ligesom gud ikke sparede hele sit åndedræt og barmhjertighed,
ligesom mit blod ikke er vinen, der skyllede over Jesus fødder.
Mine bønner sidder nu fast i min hals.
Måske er jeg endelig repareret,
måske er jeg bare ligeglad,
måske lyttede gud endelig til mine bønner.
Tak.
(Bifald)