Днес искам да говоря за това как говорим за любовта.
По-специално,
искам да говоря какво грешим, когато обясняваме любовта.
Повечето от нас вероятно се влюбват по няколко пъти
през целия си живот.
На английски език метафората "падам влюбен"
е основният начин, по който обясняваме това изживяване.
Не знам за вас,
но когато си обяснявам тази метафора,
си представям ясно следната картинка -
има един мъж,
който върви по тротоара,
разсеяно минава през отворена шахта
и просто пропада в канализацията отдолу.
Представям си го така, защото той пада, не скача.
Падането е случайност,
не подлежи на контрол.
Това е нещо, което се случва без нашето съгласие.
И така,
така предимно говорим за началото на нова връзка.
Аз съм писател и също преподавател по английски език.
Тоест осмислям думите, за да се прехранвам.
Може да кажете, че ми плащат да защитавам езика, който използваме.
Бих оспорила много от метафорите, които използваме,
за да говорим за любовта-
дори повечето от тях-
са проблемни.
Така, в любовта, ние падаме.
Поваляме се.
Пречупваме се.
Припадаме.
Изгаряме със страст.
Любовта ни побърква
и ни разболява.
Нашето сърце боли
и после се чупи.
Метафорите приравняват усещането да обичаш някого
с изключителна жестокост или болест.
(смях)
Така е.
Те ни определят като жертви
на невиждани или напълно неизбежни обстоятелства.
Любимата ми е "поразен",
което е миналото причастие на думата "поразявам".
Ако потърсите думата в речника -
(смях)
ще откриете, че тя може да бъде определена и като "люта скръб",
и като "да бъдеш много влюбен".
Асоциирам думата "поразявам" с точно определен контекст,
какъвто е Старият завет.
Във Втората книга от Библията има 16 препратки към поразяването,
която е думата, използвана за отмъщение от ядосания Бог.
(смях)
Ние използваме същата дума, за да говорим за любов
и за да обясним нашествие на скакалци.
(смях)
Нали?
Как се е случило това?
Как сме стигнали дотам, че асоциираме любовта с голяма болка и страдание?
Защо говорим за това привидно добро изживяване
все едно, че сме жертви?
Това са трудни въпроси,
но аз имам няколко обяснения.
За да бъде осмислено,
искам да се фокусираме върху една конкретна метафора,
която е идеята за любовта като лудост.
Когато започнах изследването за романтичната любов,
открих тези метафори за лудост навсякъде.
Историята на Западната култура
е пълна с изрази, приравняващи любовта с психични заболявания.
Това са само няколко примери:
Уилям Шекспир:
"Любовта е просто лудост"
от "Както Ви харесва".
Фридрих Ницше:
"Винаги има лудост в любовта."
"Хвана ме да изглеждам (2) толкова луда от любов -"
(смях)
от големия философ Бионсе Ноулс.
(смях)
За първи път се влюбих, когато бях на 20.
Беше доста турболентна връзка от самото начало.
Беше от разстояние през първите няколко години.
За мен това означаваше много високи и много ниски моменти.
Помня особено един момент.
Седях на леглото в хостел в Южна Америка
и наблюдавах човека, който обичах, да си тръгва.
Беше късно,
почти полунощ,
бяхме започнали да се караме на вечеря
и докато стигнем до стаята ни,
той си събра нещата и изхвърча навън.
Докато не мога да си спомня, за какво точно се карахме,
много ясно си спомням как се чувствах докато той си тръгваше.
Бях на 22, за първи път бях в развиващия се свят
и бях напълно сама.
Имах седмица до обратния полет
и знаех името на града, в който бях
и името на града, от който щях да излетя,
но нямах представа как да се придвижа.
Нямах карта и имах малко пари.
Не говорех испански.
Някой по-авантюристичен от мен
би привидял в това възможност,
но аз замръзнах.
Просто седях там.
И избухнах в плач.
Въпреки моята паника,
един малък глас в главата ми помисли
"Леле, това беше драматично.
Трябва наистина да съм обичала правилно".
(смях)
Защото част от мен искаше да се чувства нещастна в любовта.
Днес му звучи странно, но на 22,
копнеех за драматичен опит.
В този момент бях ирационална, бясна и разрушена.
Странно е,
че си помислих, че това някакси легитимира моите чувства
към момчето, което току-що ме напусна.
Мисля, че на някакво ниво исках да се почувствам малко луда,
защото си мислех, че така работи любовта.
Това не бива да е изненада,
имайки предвид, че според Уикипидиа,
съществуват 8 филма,
14 песни,
2 албума и 1 роман със заглавието "Луди от любов".
Половин час по-късно, той се върна в стаята.
Сдобрихме се.
Изкарахме една предимно щастлива седмица, пътувайки заедно.
Когато се прибрах вкъщи,
си помислих "Беше толкова ужасно и толкова велико.
Това трябва да е истински романс."
Очаквах първата ми любов да я почувствам като лудост
и разбира се, това отговори на очакванията ми.
Но да обичаш някого така
сякаш цялото ми съществуване зависи от това той да ме обича,
не беше много добре за мен
или за него.
Подозирам, че този опит в любовта не е рядкост.
Повечето от нас се чустват леко луди в ранните етапи на любовта.
Всъщност, има изследване потвърждаващо, че това е нормално,
защото от неврохимическа точка
романтичната любов и психичната лудост не са толкова лесно различими.
Това е истина.
Това изследване от 1999 г. използва кръвни тестове,
за да потвърди, че нивата на серотонин в току-що влюбените
е много близо до нивата на серотонина
на хора, които са диагностицирани с обсесивно-компулсивни разстройства.
(смях)
Да, ниските нива на серотонин
са също свързани със сезоните емоционални разстройства
и депресия.
Същестуват доказателства,
че любовта е свързана с промени в нашето настроение и поведение.
Същестуват и изследвания, потвърждаващи,
че повечето от нашите връзки започват по този начин.
Изследователите вярват, че ниските нива на серотонин
са съотносими с натрапчивите мисли за обекта на любовта,
което е все едно някой да построи лагер в главата ти.
Повечето от нас се чувстват по този начин, когато се влюбваме за първи път.
Добрата новина е, че не винаги трае толкова дълго. -
обикновенно от няколко месеца до няколко години.
Когато се върнах от моето пътуване до Южна Америка,
прекарах много време сама в стаята си,
проверявайки мейла си,
отчаяна да чуя от момчето, което обичах.
Реших, че ако приятелите ми не могат да разберат моята тежка скръб,
то аз не се нуждая от приятелството им.
Спрях да се виждам с повечето от тях.
Вероятно това беше най-нещастната година от живота ми.
Мисля, че се чувствах, че е мое задължение да бъда нещастна,
защото ако бях нещастна,
то щях да докажа колко много го обичам.
И ако можех да го докажа,
то евентуално ние щяхме да се съберем.
Това е истинската лудост,
защото няма неземно правило,
която да казва, че голямото страдание е равно на голяма отплата.
В любовта обаче ние говорим все едно е истина.
Нашият опит в любовта е биологичен и културен.
Биологията ни казва, че любовта е добра
като активира тези центрове на отплата в нашия мозък
и ни казва, че любовта е болезнена, когато след скарване или раздяла,
това неврохимическо награждаване е оттеглено.
В действителност - може би сте го чували -
от неврохимическа точка,
преживяването на раздяла е като отказ от кокаин,
което намирах за успокояващо.
(смях)
При това нашата култура използва език,
за да оформи и засили тези идеи за любовта.
В този случай ние говорим с метафори за болка,
пристрастяване и лудост.
Обратната връзка е интересна.
Любовта е силна и на моменти болезнена.
Ние изразяваме това със собствени думи и истории,
но после същите ни подтикват
да очакваме любовта да бъде силна и болезнена.
Това, което ме интересува е, че всичко се случва
в култура, която цени моногамията за цял живот.
Изглежда сякаш искаме по два начина:
искаме да чустваме любовта като лудост
и искаме тя да продължи през целия живот.
Звучи ужасно.
(смях)
За да ги примирим,
ние трябва или да сменим културата, или очакванията си.
Представете си, че всички бяхме по-малко пасивни в любовта.
Ако бяхме по-настоятелни, с отворено съзнание и по-щедри
и вместо да се влюбваме,
ние прекравачвахме в любовта.
Знам, че изисква много,
но не съм първата, която го предлага.
В книгата си "Метафорите, с които живеем",
лингвистите Марк Джонсън и Джордж Лакоф предлагат наистина интересно решение
на тази дилема,
което е да променим нашите метафори.
Според тях метафорите наистина определят начина, по които изживяваме света
и дори ни служат като насоки за бъдещи действия,
като самоизпълняващо се пророчество.
Джонсън и Лакоф предлагат нова метафора за любов:
любовта като съвместно изкуство.
Харесва ми да мисля по този начин за любовта.
Лингвистите говорят за метафорите все едно ги сплитат,
което в същината си е разглеждането на всички последствия
или идеи в едно
Джонсън и Лакоф говорят за всичко,
което включва съвместното изработване на изкуство:
усилие, компромис, търпение, споделени ценности.
Тези идеи съответсват точно на нашите културни разбирания
за романтичната дългосрочна отдаденост.
Те обаче работят добре за други типове връзки -
кратки, обикновени, полигамни, не-моногамни, асексуални -
защото тази метафора допринася с повече комплексни идеи
към преживяването да обичаш някого.
Ако любовта е съвместно произведение на изкуството,
то любовта е естетически опит.
Любовта е непредвидима,
любовта е креативна,
любовта изисква комуникация и дисциплина,
дразнеща е и емоционално изискваща.
Любовта е и радост, и болка.
Последно, всяко преживяване на любов е различно.
Когато бях млада,
не ми хрумваше, че имах право да изисквам повече от любовта,
че не трябва просто да приемам каквато и любов да се предлагаше.
Когато 14-годишната Жулиета среща за първи път
или когато не може да бъде с Ромео,
когото е срещнала преди 4 дни,
тя не чувства разочарование или тревога.
Къде е тя?
Тя иска да умре.
Нали?
И за да си припомним в тази част на пиесата,
действие 3 от 5,
Ромео не е мъртъв.
Той е жив,
здрав,
току-що прогоген от града.
Разбирам, че Верона 16 век не е съвременна Северна Америка
и въпреки това, когато за първи път прочетох пиесата,
също на 14,
страданието на Жулиета имаше смисъл за мен.
Обрисуването на любовта като нещо, което създавам с някого, на когото се възхищавам,
отколкото като нещо, което просто ми се случва
без контрол или съзнание
е завладяващо.
Продължава да е трудно.
Любовта още се чувства като лудост или пречупване в някои дни,
но когато се чувствам объркана
си припомням, че
моята работа в тази връзка е да говоря с моя партньор,
за това какво искам да направим заедно.
Това също не е лесно.
Но е толкова по-добре от алтернативата,
която е усещането за лудост.
Тази версия за любовта не е за печеленето или загубването на вниманието на някого.
Тя изисква вие да се доверите на вашия партньор
и да говорите за неща, когато доверието се усеща трудно.
Това звучи лесно,
но всъщност е революционно, радикално действие.
Това е, защото вие трябва да спрете да мислите за себе си
и това какво печелите или губите във вашата връзка,
а да почнете да мислите какво вие може да предложите.
Тази версия на любовта ни позволява да казваме неща като:
"Хей, ние не си сътрудничеим добре. Може би това не е за нас."
Или "Тази връзка е по-кратка от планираното,
но все пак беше красива."
Красотата на сътрудничеството в изкуството
е, че няма сама да се нарисува или извае.
Тази версия на любовта ни позволява да изберем как да изглежда.
Благодаря ви.
(ръкопляскане)